УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАНИ
15 травня 2020 року
м. Київ
справа № 610/2448/16-к
провадження № 51-1739 ск 20
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати
Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого           ОСОБА_1 ,
суддів                         ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши касаційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_4 на ухвалу Харківського апеляційного суду від 08 січня 2020 року,  
встановив:
Вироком Балаклійського районного суду Харківської області від 12 грудня 2018 року ОСОБА_5 визнано невинуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 2 статті 121 Кримінального кодексу України (далі - КК) та виправдано за недоведеністю вчинення ним даного кримінального правопорушення.
ОСОБА_5 обвинувачувався у тому, що 03 травня 2016 року, близько 13.00 год. він, перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, знаходячись за місцем мешкання ОСОБА_6 , а саме при вході в будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , діючи умисно та протиправно, на ґрунті раптово виниклих особистих неприязних відносин, які виникли у зв`язку з неповерненням боргу зі сторони ОСОБА_6 , в ході сварки з останнім наніс йому кулаком правої руки один удар в область носу. Після чого, маючи умисел на спричинення тілесних ушкоджень, ОСОБА_5 став наносити стоячи напроти ОСОБА_6 чисельні удари кулаками обох рук почергово по лівій та правій частині тулубу ОСОБА_6 , одночасно зближуючись з ОСОБА_6 , який відійшовши до кімнати і присів до крісла. Продовжуючи свій злочинний умисел, спрямований на спричинення тілесних ушкоджень, ОСОБА_5 , наніс кулаком правої руки два удари в область грудної клітки ОСОБА_6 , який сидів в кріслі, тим самим спричинив ОСОБА_6 наступні тілесні ушкодження: забиту рану на спинці носу, закриту травму грудної клітки у вигляді прямих переломів 2 ребер справа та 5 ребер зліва по підключичній лінії без розривів пристінкової плеври; закритий перелом тіла грудини на рівні між 3 та 4 ребрами без зміщення; закриту травму живота у вигляді 3 розривів печінки та з крововиливом в брюшну порожнину, синець на грудній клітці зліва, які за ступенем тяжкості в сукупності носять ознаки тяжких тілесних ушкоджень за критерієм небезпеки для життя. Після чого, ОСОБА_5 покинув місце вчинення злочину, а через короткий проміжок часу в результаті отриманих тілесних ушкоджень на місці події настала смерть ОСОБА_6 , причиною якої став травматичний шок, що розвинувся в наслідок вищевказаної закритої травми тулубу.
Ухвалюючи виправдувальний вирок суд першої інстанції зазначив, що досудовим слідством не встановлено та не здобуто, а державним обвинуваченням не представлено в ході судового розгляду жодного доказу на підтвердження обвинувачення ОСОБА_5 у вчиненні злочину, передбаченого частиною 2 статті 121 КК. Дане обвинувачення, на думку суду, побудоване лише на припущеннях, досудове слідство було проведено поверхнево, однобічно та непрофесійно, а причетність до скоєння вказаного злочину іншої особи, присутньої на місці злочину ( ОСОБА_7 ), взагалі не перевірялась. Обвинувачений ОСОБА_5 своєї вини не визнав, жодного доказу на спростування його версії стороною обвинувачення суду не було надано, жоден свідок, допитаний у суді, не надав інформації на підтвердження висунутого обвинувачення, за результатами перегляду відеозапису слідчого експерименту за участю свідка ОСОБА_7 в залі судового засідання, встановлено розбіжності в показаннях, за результатами судово-медичної цитологічної експертизи встановити статеву належність крові у піднігтьовому вмісті обох рук трупа ОСОБА_6 не виявилось можливим, за результатами судово-медичної імунологічної експертизи встановити на фуфайці та спортивних брюках, вилучених у ОСОБА_5 , кров чоловіка також не виявилось можливим.    
Судом першої інстанції також встановлено, що окрім свідка ОСОБА_7 при нанесені умисних тяжких тілесних ушкоджень, що спричинили смерть ОСОБА_6 , інших свідків не було встановлено. Свідок ОСОБА_7 через декілька днів виїхав за межі України. Судом неодноразово виносились ухвали про привід свідка ОСОБА_7 , однак в судове засідання він не був доставлений, оскільки за місцем проживання не знаходився, а, отже, допитати його в судовому засіданні не виявилось можливим. В процесі досудового слідства зазначений свідок не був допитаний слідчим суддею про обставини скоєння злочину.
В обґрунтування власної позиції щодо недоведеності вини ОСОБА_5 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, Балаклійський районний суд Харківської області посилався на правову позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 12 червня 2018 року у справі № 712/13361/15 (провадження № 51-1604км18), згідно з якою обвинувальний вирок може бути постановлений судом лише в тому випадку, коли вина обвинуваченої особи доведена поза розумним сумнівом. 
Окрім того, при ухваленні вироку суд першої інстанції застосував практику Європейського суду з прав людини, відповідно до якої національний суд має оцінити представлені йому докази і вагомість будь- яких доказів, які сторона хоче долучити до справи. Однак, суд має пересвідчитися, чи провадження в цілому, включаючи спосіб збирання доказів, було справедливим, як того вимагає пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (рішення у справі «Шенк проти Швейцарії» (Schenk v. Switzerland) від 12 липня 1988 року, серія               A № 140, с. 29, п. 46). 
У справі «Barbera, Messegu and Jabardo v. Spain» від 06 грудня 1998 року (п.146), на рішення по якій також послався суд першої інстанції, Європейський суд з прав людини встановив, що принцип презумпції невинуватості вимагає, серед іншого, щоб, виконуючи свої обов`язки, судді не розпочинали розгляд справи з упередженої думки, що підсудний вчинив злочин, який йому ставиться в вину: обов`язок доказування лежить на обвинуваченні, і будь-який сумнів має тлумачитися на користь підсудного.  
Ухвалою Харківського апеляційного суду від 08 січня 2020 року вирок Балаклійського районного суду Харківської області від 12 грудня 2018 року залишено без змін.
Судом апеляційної інстанції встановлено, що висновки Балаклійського районного суду Харківської області, наведені у вироку від 12 грудня 2018 року, підтверджуються доказами, дослідженими під час судового розгляду, а усі сумніви щодо доведеності вини ОСОБА_5 , відповідно до частини 3 статті 62 Конституції України, тлумачаться на його користь. 
У касаційній скарзі прокурор ОСОБА_4 не погоджується з ухвалою Харківського апеляційного суду від 08 січня 2020 року, просить її скасувати з підстав істотного порушення вимог кримінального процесуального закону і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.
Істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону, які перешкодили суду ухвалити законне та обґрунтоване рішення, прокурор, з посиланням на рішення Європейського суду з прав людини, вважає відмову оголосити показання свідка ОСОБА_8 , надані ним під час досудового розслідування, які є «вирішальним та єдиним доказом винуватості ОСОБА_5 », а також невмотивованість судового рішення суду апеляційної інстанції.    
Перевіривши доводи касаційної скарги, Суд дійшов висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити на таких підставах.
Відповідно до ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення у межах касаційної скарги. При цьому він перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу. При розгляді доводів, наведених у касаційній скарзі, колегія суддів виходить із фактичних обставин справи, встановлених судом.
Щодо оголошення в суді показань свідка ОСОБА_8 , наданих під час досудового розслідування, колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до частини 4 статті 95 КПК суд може обґрунтовувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання або отриманих у порядку, передбаченому статтею 225 цього Кодексу. Суд не вправі обґрунтовувати судові рішення показаннями, наданими слідчому, прокурору, або посилатися на них. 
Згідно із частиною 3 статті 23 КПК сторона обвинувачення зобов`язана забезпечити присутність під час судового розгляду свідків обвинувачення з метою реалізації права сторони захисту на допит перед незалежним та неупередженим судом 
ЄСПЛ у низці своїх рішень дійсно не вбачає порушення права на справедливий судовий розгляд можливість у виключних випадках посилатися на показання свідків, які не допитувалися в суді. 
Проте, доводи прокурора спростовуються висновком, зробленого ЄСПЛ у рішенні в справі «Аль-Хавайа та Тахері проти Сполученого Королівства» (№ 26766/05 та № 22228/06, ECHR 2011), на яке посилається прокурор і згідно з яким є три основні принципи в кожній справі, які повинен встановити суд за відсутності можливості допитати свідка, а саме: чи потрібно було визнати доказами показання свідків, які були відсутні в суді; чи неперевірені докази, подані свідками, відсутніми в суді, були єдиною чи вирішальною підставою для визнання кожного заявника винним; і чи були в наявності достатньо врівноважуючи фактори, включаючи надійні процедурні гарантії того, що кожний судовий розгляд, оцінений в цілому, був справедливим. Принципи, які мають застосовуватися у випадках, коли свідки обвинувачення не з`являються у судове засідання і надані ними раніше показання визнаються допустимими як докази, підтверджуються й у рішенні ЄСПЛ у справі «Шачашвілі проти Німеччини» (№ 9154/10, п. 103, ECHR 2015). 
За встановлених обставин апеляційний суд вмотивовано дійшов висновку, що, навіть за умов можливості допиту свідка ОСОБА_8 у судовому засіданні, його показання не можуть набути вирішального значення, адже всі інші докази, наявні по справі, формують позицію суду щодо недоведеності вини ОСОБА_5 у інкримінованому йому злочині. А тому суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції і зазначив, що неможливо постановити обвинувальний вирок, якщо не спростована виправдувальна версія обвинуваченого ОСОБА_5 .     
Таким чином, Харківський апеляційний суд обґрунтовано погодився з висновком суду першої інстанції, що стороною обвинувачення не доведено, що саме ОСОБА_5 вчинено кримінальне правопорушення, передбачене частиною 2 статті 121 КК, а тому суд першої інстанції законно та обґрунтовано, на підставі досліджених доказів, визнав невинуватим і виправдав обвинуваченого ОСОБА_5 на підставі пункту 2 частини 1 статті 373 КПК, з чим погоджується і суд касаційної інстанції.
Щодо доводів про невмотивованість рішення суду апеляційної інстанції, колегія суддів зазначає наступне.
Вмотивованість судового рішення є однією з фундаментальних засад права на справедливий судовий розгляд, закріпленого у статті 6 Конвенціїпро захист прав людини і основоположних свобод. 
 
Системний аналіз практики ЄСПЛ щодо вимог до судових рішень дозволяє виокремити основні критерії їх вмотивованості: 1) лише посилання судом на норму права не може вважатися належною мотивацією судового рішення; 2) суд не може ігнорувати аргументи сторін і має продемонструвати їм, що вони «були почуті»;        3) рішення має ґрунтуватися на неупередженому вивченні судом доказів по справі; 4) вмотивоване судове рішення має містити доводи щодо основних і найбільш значимих аргументів, які доводять сторони; 5) суд у вмотивованому рішенні чітко, доступно та зрозуміло зазначає основні доводи, на яких ґрунтує свою позицію; 6) вмотивоване судове рішення має забезпечувати стороні можливість його подальшого оскарження у вищу інстанцію.
Суд апеляційної інстанції виклав у мотивувальній частині ухвали усі доводи особи, яка подала апеляційну скаргу, і надав, на переконання колегії суддів, вичерпні та повні відповіді по кожному з них. З огляду на це Суд не вбачає недотримання вимог статті 419 КПК Харківським апеляційним судом. 
Згідно з пунктом 2 частини 2 статті 428 КПК, суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Керуючись пунктом 2 частини 2 статті 428 КПК, Верховний Суд
постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_4 на ухвалу Харківського апеляційного суду від 08 січня 2020 року. 
Ухвала Суду є остаточною та  оскарженню не підлягає.
Судді: 
ОСОБА_1 	ОСОБА_2 	ОСОБА_3