ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А
іменем України

31 березня 2020 року 	м. Чернігів	

Унікальний номер справи № 739/2115/19
Головуючий у першій інстанції - Іващенко А. І.
Апеляційне провадження № 22-ц/4823/548/20

Чернігівський апеляційний суд у складі:

головуючої-судді Шитченко Н.В.,
суддів Висоцької Н.В., Мамонової О.Є.,
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - ОСОБА_2 ,
           
розглянув у порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Новгород-Сіверського районного суду Чернігівської області від 23 січня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу, 
місце ухвалення судового рішення - місто Новгород-Сіверський, 
час проголошення рішення суду - о 10 год 26 хв., 
дата складання повного тексту рішення суду першої інстанції -  23 січня 2020 року.

                                      У С Т А Н О В И В:

У грудні 2019 року ОСОБА_1 звернулася з позовом до ОСОБА_2 , в якому просила розірвати шлюб, укладений між нею та відповідачем, який зареєстровано 27 червня 2015 року Чернігівським міським відділом ДРАЦС ГТУЮ у Чернігівській області, а також стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання малолітньої дочки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у розмірі 1/2 частини всіх видів його заробітку щомісячно.
У мотивування заявлених вимог зазначала, що спільне сімейне життя з відповідачем не склалось, шлюбні стосунки фактично припинились, і перебування у шлюбі носить формальний характер. Указувала, що їхню спільну дитину матеріально фактично утримує лише вона, оскільки чоловік ухиляється від виконання свого батьківського обов`язку щодо надання фінансової допомоги.
Ухвалою від 21 грудня 2019 року Новгород-Сіверський районний суд роз`єднав у самостійні провадження позовні вимоги про розірвання шлюбу та стягнення аліментів.
Рішенням від 23 січня 2020 року Новгород-Сіверський районний суд позов ОСОБА_1 про розірвання шлюбу задовольнив. Розірвав шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , зареєстрований 25 червня 2015 року Чернігівським міським відділом ДРАЦС ГТУЮ у Чернігівській області, актовий запис № 975. Після розірвання шлюбу залишив позивачці прізвище « ОСОБА_1 ». Дитину - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , залишив проживати разом з матір`ю. Стягнув з відповідача на користь ОСОБА_1 768,40 грн судового збору.
В апеляційній скарзі ОСОБА_2 , не погоджуючись з судовим рішенням, просить змінити рішення суду, виключивши з його резолютивної частини посилання щодо місця проживання дитини, а також вирішити питання розподілу судових витрат в суді першої та апеляційної інстанції.
Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що суд першої інстанції, вирішуючи позов про розірвання шлюбу, залишив поза увагою ту обставину, що позивачем вимога про встановлення місця проживання дитини у позові не заявлялась, отже суд розглянув справу поза межами позовних вимог.
Відповідач зазначає, що під час розгляду справи заяви про збільшення позовних вимог він не отримував і, відповідно, докази на підтвердження наявності спору між батьками щодо місця проживання дитини до суду не надавалися.
Указує, що позивачка за зареєстрованим місцем проживання не проживає, а дитина фактично проживає разом із бабусею. Натомість він, як батько, має законне право ставити питання про проживання дитини разом з ним, ураховуючи той факт, що проживає в Чернігові та в подальшому, коли дитина почне відвідувати шкільний заклад, при необхідності матиме змогу забезпечити дочку кращими умовами проживання та розвитку.
Звертає увагу, що районний суд при вирішенні питання розподілу судових витрат не врахував визнання ним у повному обсязі позовної вимоги про розірвання шлюбу, у зв`язку з чим мав би стягнути з нього лише 50 % сплаченого позивачкою судового збору.
Позивачем відзив на апеляційну скаргу у встановлений строк не подавався.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційну скаргу належить задовольнити, виходячи з наступного.
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. 
Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Рішення суду першої інстанції в повній мірі таким вимогам не відповідає.
Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 про розірвання шлюбу, суд першої інстанції виходив з того, що сторони шлюбних відносин не підтримують, проживають окремого, спільного господарства не ведуть, шлюб фактично розпався, і збереження сім`ї неможливе. З урахуванням приписів ст. 141 ЦПК України, районний суд стягнув з ОСОБА_2 на користь позивача 768,40 грн судового збору.
Судове рішення в частині задоволення позовних вимог про розірвання шлюбу не оскаржується, тому, відповідно до положень ст. 367 ЦПК України, апеляційним судом в цій частині не переглядається.
Разом з тим, з висновком суду першої інстанції про залишення дитини проживати разом з матір`ю та вирішенням питання розподілу судових витрат у повній мірі не може погодитись апеляційний суд, виходячи з наступного.
За приписами ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Згідно з ч. 1 ст. 175 ЦПК України у позовній заяві позивач викладає свої вимоги щодо предмета спору та їх обґрунтування.
Позовна заява повинна містити, зокрема, зміст позовних вимог: спосіб (способи) захисту прав або інтересів, передбачений законом чи договором, або інший спосіб (способи) захисту прав та інтересів, який не суперечить закону і який позивач просить суд визначити у рішенні; виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини (п.п. 4, 5 ст. 3 ст. 175 ЦПК України).
Зі змісту позову ОСОБА_1 , як його описової, так і резолютивної частини, вбачається, що позовними вимогами даної особи були розірвання шлюбу та стягнення аліментів, які ухвалою суду були роз`єднані у самостійні провадження. Позивач не просила залишити проживати дитину разом з нею, звертаючись з даним позовом.
Додаткових заяв з цього приводу в ході судового розгляду ОСОБА_1   у відповідності до п. 2 ч. 2 ст. 49 ЦПК України не подавала.
Твердження відповідача про те, що суд вирішив у позові місце проживання дитини є хибними з огляду на те, що під час вирішення такого питання є обов`язковою участь органу опіки і піклування, а позивач до заяви повинен надати висновок органу опіки і піклування про доцільність проживання дитини з одним з батьків, характеристики з місця роботи, проживання, медичні довідки, довідки з місця навчання дитини, довідки про доходи, тощо.
За загальним правилом за відсутності спору щодо того, з ким із батьків будуть проживати неповнолітні діти, суд може вирішити питання про залишення проживання дитини разом з матір`ю чи батьком одночасно з вимогою про розірвання шлюбу за наявності відповідної заяви сторони.
Апеляційний суд погоджується з доводами відповідача відносно того, що позивачка, звернувшись із позовом про розірвання шлюбу, не просила залишити проживати з нею дитину. З урахуванням цього, ОСОБА_2 , надаючи відзив на позовну заяву, не зазначав про наявність між батьками спору щодо місця проживання дитини. Суд першої інстанції, вирішивши питання про залишення проживання дитини разом з матір`ю, відповідно не з`ясовував, чи узгоджено це між сторонами. 
Наведене вище дає апеляційному суду підстави дійти висновку, що доводи апеляційної скарги в цій частині є обґрунтованими і з резолютивної частини рішення суду, відповідно до ч. 4 ст. 376 ЦПК України, належить виключити четвертий абзац наступного змісту: «Дитину ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 - залишити проживати з матір`ю ОСОБА_1 ".
Крім того, дійшовши висновку про наявність підстав для задоволення позову про розірвання шлюбу, суд першої інстанції вирішив питання розподілу судових витрат з порушенням процесуальних норм.
Порядок розподілу судових витрат між сторонами визначений ст. 141 ЦПК України. Так, за приписами ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. 
Статтею 142 ЦПК України встановлений порядок розподілу витрат у разі визнання позову, закриття провадження у справі або залишення позову без розгляду. Так, у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову (ч. 1 ст. 142 ЦПК України). Аналогічні положення містяться у ч. 3 ст. 7 ЗУ «Про судовий збір».
З матеріалів справи вбачається, що позовні вимоги про розірвання шлюбу визнавались відповідачем до початку розгляду справи по суті, про що свідчить надісланий на електронну адресу районного суду відзив ОСОБА_2 (а.с. 11-13).
У порушення вищенаведених норм та не в повній мірі з`ясувавши обставини справи, суд першої інстанції, задовольнивши у повному обсязі позов, який відповідач визнав до початку розгляду справи по суті, стягнув з останнього на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 768,40 грн, тобто у повному розмірі, що був сплачений позивачем при зверненні з позовом до суду.
Оскільки рішення суду в частині задоволення позову про розірвання шлюбу, який відповідач визнав до початку розгляду справи по суті, не оскаржується, беручи до уваги приписи ст.ст. 141, 142 ЦПК України, з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 належить стягнути судовий збір у розмірі 384,20 грн, а позивачці - повернути з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого нею при подачі позову. Крім того, з ОСОБА_1 на користь відповідача належить стягнути судовий збір за розгляд справи апеляційним судом.
Керуючись ст.ст. 141, 142, 367, 374, ч. 4 ст. 376, 381-384, 389 ЦПК України, - 
                                    П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.
Рішення Новгород-Сіверського районного суду Чернігівської області від 23 січня 2020 року змінити шляхом виключення з його резолютивної частини абзацу четвертого  наступного змісту: «Дитину ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 - залишити проживати з матір`ю ОСОБА_1 " та розподілу судових витрат.
Абзац п`ятий резолютивної частини рішення викласти у такій редакції: «Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 384,20 грн. Повернути ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого нею при подачі позову відповідно до квитанції АТ КБ «ПриватБанк» від 04 жовтня 2019 року № 0.0.1483884947.1 у розмірі 384 (триста вісімдесят чотири) грн 20 коп.».
В іншій частині рішення суду залишити без змін.
Стягнути з ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 РНОКПП НОМЕР_2 ) 1 152,6 грн за розгляд справи в суді апеляційної інстанції.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає.  

Повний текст постанови складено 31 березня 2020 року.

Головуюча:                                                 Судді: