Постанова                                         
Іменем України
 
15 квітня 2020 року
м. Київ
 
справа № 617/725/18
 
провадження № 61-19038св19
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого - Луспеника Д. Д.,
суддів: Воробйової І. А., Гулька Б. І., Лідовця Р. А. (суддя-доповідач),               Черняк Ю. В.,
 
учасники справи:
позивач -  ОСОБА_1 , 
відповідачі: Державна казначейська служба України, Міністерство фінансів України, Головне управління Національної поліції в Харківській області, Прокуратура Харківської області,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційні скарги: Головного управління Національної поліції в Харківській області, Прокуратури Харківської області, ОСОБА_1 на рішення Вовчанського районного суду Харківської області від 18 липня 2019 року у складі судді Глоби М. М. та постанову Харківського апеляційного суду                від 25 вересня 2019 року у складі колегії суддів: Овсяннікової А. І., Коваленко І. П., Сащенка І. С.,
 
ВСТАНОВИВ:

 
 
1. Описова частина 
 
Короткий зміст позовних вимог
 
У червні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Державної казначейської служби України, Міністерства фінансів України, Головного управління Національної поліції в Харківській області (далі - ГУНП в Харківській області), Прокуратури Харківської області про відшкодування шкоди, заподіяної незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів досудового розслідування та прокуратури.
 
Позовна заява мотивована тим, що вироком Вовчанського районного суду Харківської області від 15 січня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Харківської області від 28 травня 2015 року вона визнана невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статті 191 КК України.
 
Посилалася на те, що у ході досудового розслідування працівниками міліції порушувались її процесуальні права, гарантовані їй КПК України та Конституцією України. Вона зазнала моральної шкоди, яка полягає                          у психологічних стражданнях, перебування у стані безперервного нервового стресу, оскільки звинувачувалась в злочині, якого ніколи не скоювала.
 
При цьому вказувала, що вона звинувачувалася у розтраті товарів, які їй були ввірені та перебували у її віданні, а тому 10 липня 2013 року її було звільнено з роботи та до вересня 2015 року не змогла ніде працевлаштуватися, оскільки місто Вовчанськ - невеличкий населений пункт та чутки про скоєний нею з корисливих мотивів кримінальний злочин швидко поширились між роботодавцями та його мешканцями. Їй всюди відмовляли в працевлаштуванні, що призвело до позбавлення                           її нормального і достойного життя, реалізації її звичок і бажань. Весь цей час їй доводилося жити за рахунок своїх дітей.
 
Зазначала, що відповідно до мінімального розміру заробітної плати на час розгляду справи з розрахунку 3 723 грн за 22 місяці 4 дні перебування під слідством та судом їй підлягає відшкодуванню моральна шкода у розмірі            82 386 грн. 
Крім того, у зв`язку з незаконним притягненням до кримінальної відповідальності з 10 липня 2013 року по 10 вересня 2015 року вона знаходилася без роботи та їй заподіяно матеріальну шкоду у розмірі                 96 798 грн (26*3723 грн).
 
Моральну шкоду, спричинену неправомірними діями працівників органу досудового слідства та прокуратури оцінювала в розмірі 800 000 грн.
 
Ураховуючи наведене, ОСОБА_1 просила суд стягнути з Державного Казначейства України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом безспірного списання з єдиного казначейського рахунку на її користь 96 078 грн матеріальної шкоди та 882 386 грн в рахунок відшкодування моральної шкоди.
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
 
Рішенням Вовчанського районного суду Харківської області від 18 липня 2019 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково.
Стягнуто із Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом безспірного списання коштів                з Єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_1 в рахунок відшкодування моральної шкоди 100 000 грн.
В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.
 
Рішення районного суду мотивовано тим, що під час розгляду справи встановлено, що позивач з 10 липня 2013 року не перебувала у трудових відносинах із СПДФО ОСОБА_2 , відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань внесені 24 липня 2013 року, а повідомлена про підозру була 31 березня 2014 року, отже, суд дійшов висновку про відсутність підстав вважати, що позивач втратила заробіток та інші грошові доходи саме внаслідок притягнення її до кримінальної відповідальності. При цьому районний суд вважав, що позовні вимоги в частині стягнення матеріальної шкоди не підлягають задоволенню, оскільки матеріали справи не містять належних та допустимих доказів на підтвердження спроб позивача у працевлаштуванні або зверненні для взяття на облік                              у територіальному органі центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику в сфері зайнятості населення та трудової міграції як безробітної.
 
Щодо позовних вимог про відшкодування моральної шкоди, районний суд зазначив, що не погоджується з періодом визначеним позивачем та вважає, що період перебування під слідством та судом має бути обрахований за час, починаючи з моменту вручення позивачу письмового повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення - 31 березня 2014 року до набрання виправдувальним вироком законної сили - 28 травня                      2015 року, що становить 13 місяців 28 днів. Отже, суд вважав, що мінімальний розмір моральної шкоди, що підлягає стягненню на користь позивача становить 58 018,08 грн (13 міс. х 4 173 грн. = 54 249 грн.;                             4 173 грн / 31 день = 134,61 грн за день х 28 днів = 3 769,08 грн;                                54 249 грн + 3 769,08 грн = 58 018,08 грн).
 
Крім того, суд першої інстанції, враховуючи ступінь та глибину душевних страждань позивача, істотність вимушених змін у її житті, характер моральних страждань, вимоги розумності та справедливості, визначив розмір відшкодування моральної шкоди, завданої позивачу, в сумі                  100 000 грн.
 
Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції
 
Постановою Харківського апеляційного суду від 25 вересня 2019 року апеляційні скарги ОСОБА_1 , ГУНП в Харківській області, прокуратури Харківської області залишено без задоволення.
Рішення Вовчанського районного суду Харківської області від 18 липня         2019 року залишено без змін.
 
Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що виходячи                 з мінімальної заробітної плати на час розгляду справи судом у сумі 4 173 грн, районним судом обґрунтовано розраховано мінімальний розмір відшкодування моральної шкоди у сумі 58 018,08 грн, який у будь-якому випадку не може бути зменшено, оскільки він є гарантованим мінімумом.
При цьому апеляційний суд погодився з висновками районного суду стягнення 100 000 грн в рахунок відшкодування моральної шкоди.
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги
 
У касаційній скарзі ГУНП в Харківській області, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржувані судові рішення скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.
 
У касаційній скарзі Прокуратура Харківської області, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить змінити рішення Вовчанського районного суду Харківської області від 18 липня 2019 року в частині визначення розміру відшкодування моральної шкоди, зменшивши розмір відшкодування до 58 018,18 грн, скасувати постанову Харківського апеляційного суду від 25 вересня 2019 року та вирішити питання щодо розподілу судових витрат.
 
У касаційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржувані судові рішення скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову в частині відшкодування шкоди у розмірі 800 000 грн.
 
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції
 
У жовтні 2019 року касаційна скарга ГУНП в Харківській області надійшла до Верховного Суду.
 
У листопаді 2019 року касаційна скарга Прокуратури Харківської області надійшла до Верховного Суду. 
У січні 2020 року уточнена касаційна скарга Прокуратури Харківської області надійшла до Верховного Суду.
 
У листопаді 2019 року касаційна скарга ОСОБА_1 надійшла до Верховного Суду. 
У грудні 2019 року уточнена касаційна скарга ОСОБА_1 надійшла до Верховного Суду.
 
Ухвалою судді Верховного Суду Кривцової Г. В. від 26 листопада 2019 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою Головного управління Національної поліції в Харківській області та витребувано матеріали цивільної справи із суду першої інстанції.
 
Ухвалою судді Верховного Суду Кривцової Г. В. від 09 грудня 2019 року прийнято до провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 .
 
Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 06 лютого 2020 року справу передано судді-доповідачеві Лідовцю Р. А.
 
Ухвалою судді Верховного Суду Лідовця Р. А. від 04 березня 2020 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою прокуратури Харківської області.
 
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 березня 2020 року справу призначено до розгляду.

 
Аргументи учасників справи
 
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 
 
Касаційна скарга ГУНП в Харківській області мотивована тим, що судами безпідставно не враховано доводи, що Головне управління Національної поліції в Харківській області є неналежним відповідачем у справі, оскільки досудове розслідування проводилося працівниками слідчого відділу Вовчанського райвідділу ГУ МВС України в Харківській області. При цьому зазначає, що співробітниками ГУНП в Харківській області досудове розслідування щодо позивачки не здійснювалося, з огляду на те, що ГУНП            в Харківській області на час досудового розслідування створено не було.
Вважає висновки судів попередніх інстанцій щодо наявності підстав для відшкодування моральної шкоди необґрунтованими.
 
Касаційна скарга Прокуратури Харківської області мотивована тим, що судами попередніх інстанцій правильно встановлено, що позивачці не було обрано запобіжного заходу, арешт на її майно не накладався, інших обмежувальних заходів не застосовувалося. При цьому позивач не надала доказів щодо порушення її прав під час здійснення досудового розслідування. 
Вважає, що оскаржувані рішення ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, оскільки висновки судів про наявність правових підстав для відшкодування моральної шкоди у розмірі, що вдвічі перевищує встановлений законом розмір, є необґрунтованими. 
 
Касаційна скарга ОСОБА_1 мотивована тим, що висновки апеляційного суду про відсутність доказів щодо порушення її прав під час здійснення досудового розслідування є необґрунтованими, оскільки  виправдувальний вирок щодо неї є беззаперечним доказом порушенням                її прав.
Вважає, що оскаржувані судові рішення підлягають скасуванню                               з ухваленням нового рішення про стягнення на її користь моральної шкоди           у розмірі 800 000 грн.
 
Доводи осіб, які подали відзив на касаційну скаргу
 
У грудні 2019 року Міністерство фінансів України подало відзив на касаційну скаргу Головного управління Національної поліції в Харківській області, у якому зазначило, що підтримує касаційну скаргу та вважає, що судами ухвалено незаконні та необґрунтовані рішення, які підлягають скасуванню.
У січні 2020 року ГУНП в Харківській області подало відзив на касаційну скаргу ОСОБА_1 , у якому зазначило, що касаційна скарга                            є необґрунтованою та задоволенню не підлягає.
При цьому стверджує, що правових підстав для задоволення позову ОСОБА_1 немає, оскільки позивачем не надано жодного доказу на підтвердження завдання їй будь-якої шкоди діями ГУНП в Харківській області.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
З 21 травня 2013 року по 10 липня 2013 року ОСОБА_1 перебувала             у трудових відносинах із СПДФО ОСОБА_2 .
 
Відомості про вчинення кримінального правопорушення за частиною першою статті 191 КК України внесені слідчим Вовчанського РВ ГУ МВС України в Харківській області до Єдиного реєстру досудових розслідувань 24 липня 2013 року за № 12013220260000724.
 
31 березня 2014 року слідчим СВ Вовчанського РВ ГУМВС України в Харківській області за погодженням з прокурором прокуратури Вовчанського району Харківської області повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статті 191 КК України. В цей же день обвинувальний акт відносно позивача направлений для розгляду до Вовчанського районного суду (том 1,                    а. с. 20-26).
 
Вироком Вовчанського районного суду від 15 січня 2015 року                  ОСОБА_1 визнана невинуватою і виправдана у пред`явленому обвинуваченні у вчиненні нею кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статті 191 КК України (том 1, а. с. 14-15).
 
Ухвалою апеляційного суду Харківської області від 28 травня 2015 року вирок Вовчанського районного суду від 15 січня 2015 року залишено без змін (том 1, а. с. 16-19).
 
2. Мотивувальна частина 
 
Позиція Верховного Суду
 
Відповідно до частини другої розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.
 
Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України (у редакції, чинній на час подання касаційної скарги) підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Касаційна скарга ГУНП в Харківській області задоволенню не підлягає.
 
Касаційна скарга Прокуратури Харківської області задоволенню не підлягає.
 
Касаційна скарга ОСОБА_1 задоволенню не підлягає.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
 
Відповідно до вимог частин першої та другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
 
Згідно із частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
 
У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. 
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Оскаржувані судові рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційних скарг цих висновків не спростовують.
 
Згідно зі статтею 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових            і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
 
Відповідно до частини першої статті 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду.
 
Згідно з пунктом 1 частини першої статті 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» відповідно до положень цього Закону підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян.
 
Статтями 2, 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури            і суду» передбачено, що право на відшкодування шкоди в розмірах                    і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадку, зокрема, закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати. Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.
У пункті 14 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди»           від 31 березня 1995 року № 4 судам роз`яснено, що розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи, але за час незаконного перебування громадянина під слідством чи судом він має бути не меншим однієї мінімальної заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством або судом. Відшкодування моральної шкоди в цих випадках провадиться за рахунок коштів державного бюджету, незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду.
 
Згідно зі статтею 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» питання про відшкодування моральної шкоди за заявою громадянина вирішується судом відповідно до чинного законодавства            в ухвалі, що приймається відповідно до частини першої статті 12 цього Закону.
Розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи                  в межах, встановлених цивільним законодавством.
Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.
 
Аналіз вищевказаної норми закону свідчить про те, що межі відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом визначаються судом у розмірі, співмірному з мінімальним розміром заробітної плати, визначеної законодавством за кожен місяць перебування під слідством чи судом, виходячи з мінімальної заробітної плати, встановленої законодавством на момент відшкодування.
 
У пунктах 5.4, 6.9 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 червня                  2018 року у справі № 910/23967/16 (провадження № 12-110цс18) вказано, що у випадку, коли шкода завдається органом державної влади, його посадовою або службовою особою, відшкодовувати таку шкоду зобов`язана держава, яка бере участь у справі через відповідні органи: орган, дії, бездіяльність якого призвели до негативних наслідків, та орган Державної казначейської служби України.
 
Судами встановлено, що ОСОБА_1 незаконно перебувала під слідством та судом у період часу з 31 березня 2014 року до набрання виправдувальним вироком законної сили - 28 травня 2015 року, що становить 13 місяців 28 днів, чим їй заподіяно моральної шкоди.
 
Районний суд, з висновками якого погодився апеляційний суд, вважали за можливе збільшити гарантований державою мінімальний розмір відшкодування моральної шкоди з 58 018,08 грн до 100 000 грн.
З такими висновками судів попередніх інстанцій колегія суддів погоджується, оскільки судами враховано ступінь та глибину душевних страждань позивача, істотність вимушених змін у її житті та характер моральних страждань. 
Отже, суди попередніх інстанцій на підставі належних доказів, поданих сторонами, дійшли правильного висновку про те, що позивач незаконно перебувала під слідством і судом, у зв`язку з чим їй завдано моральної шкоди, розмір якої судами визначено з урахуванням його доведеності позивачем, заявлених ним вимог та виходячи із засад розумності, виваженості і справедливості.
 
Доводи касаційної скарги Прокуратури Харківської області та ГУНП                   в Харківській області про відсутність підстав для відшкодування моральної шкоди у розмірі, визначеному судом першої інстанції, є безпідставними, оскільки незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, як визначено частиною другою статті 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», завдана шкода відшкодовується державою у повному обсязі, а суму відшкодування                у розмірі 100 000 грн суди попередніх інстанцій правильно визнали достатньою та справедливою. При цьому законодавством не встановлено чіткого розміру відшкодування моральної шкоди у цій категорії справ,              а зазначено тільки мінімальний розмір, з якого необхідно виходити при              її визначенні.
 
Даводи касаційної скарги ОСОБА_1 про необхідність стягнення на її користь моральної шкоди у розмірі 800 000 грн колегія суддів відхиляє, оскільки такі вимоги касаційної скарги зводяться до необхідності переоцінки судом доказів, що на підставі вимог статті 400 ЦПК України не входить до компетенції суду касаційної інстанції.
 
Судами попередніх інстанцій встановлено, що кримінальне провадження щодо ОСОБА_1 зареєстровано 31 березня 2014 року, вирок суду ухвалено 15 січня 2015 року, а ГУНП в Харківській області створено                            07 листопада 2015 року, тобто вже після закінчення досудового слідства та розгляду справи за обвинувачення ОСОБА_1 .
Звертаючись до суду з позовом позивач зазначила відповідачем, зокрема, ГУНП в Харківській області
 
Щодо доводів касаційної скарги ГУНП в Харківській області щодо про те, що воно є неналежним відповідачем у справі, колегія суддів вважає за необхідне зазначити таке.
 
Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь                  у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи     (за винятком тих осіб, які не мають цивільної процесуальної дієздатності),            в інтересах яких заявлено вимоги (частини перша та друга статті 11 ЦПК України у редакції, чинній на час відкриття провадження у справі).
 
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом                            у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. (частини перша та третя статті 13 ЦПК України у редакції, чинній на час розгляду справи судом першої й апеляційної інстанцій).
 
Згідно з вимогами до форми та змісту позовної заяви вона повинна, зокрема, містити ім`я (найменування) відповідача, а також зміст позовних вимог: спосіб (способи) захисту прав або інтересів, передбачений законом чи договором, або інший спосіб (способи) захисту прав та інтересів, який не суперечить закону і який позивач просить суд визначити у рішенні; якщо позов подано до кількох відповідачів - зміст позовних вимог щодо кожного з них; виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини; (пункти 1 і 4 частини другої статті 175 ЦПК України у редакції, чинній на час розгляду справи судом першої та апеляційної інстанцій).
 
Позивачем і відповідачем можуть бути, зокрема, фізичні і юридичні особи, а також держава (частина друга статті 48 ЦПК України).
 
Відповідач - це особа, яка, на думку позивача, або відповідного правоуповноваженого суб`єкта, порушила, не визнала чи оспорила суб`єктивні права, свободи чи інтереси позивача. Відповідач притягається до справи у зв`язку з позовною вимогою, яка пред`являється до нього. 
 
Найчастіше під неналежними відповідачами розуміють таких відповідачів, щодо яких судом під час розгляду справи встановлено, що вони не є зобов`язаними за вимогою особами.
 
Для правильного вирішення питання щодо визнання відповідача неналежним недостатньо встановити відсутність у нього обов`язку відповідати за даним позовом. Установлення цієї умови - підстава для ухвалення судового рішення про відмову в позові. Щоб визнати відповідача неналежним, крім названої умови, суд повинен мати дані про те, що обов`язок відповідати за позовом покладено на іншу особу. Про неналежного відповідача можна говорити тільки в тому випадку, коли суд може вказати особу, що повинна виконати вимогу позивача, - належного відповідача. 
 
Таким чином, неналежний відповідач - це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом за наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі - належному відповідачеві. 
 
Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи (правова позиція Великої Палати Верховного Суду, викладена у постанові від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц).
 
Суд за клопотанням позивача, не припиняючи розгляду справи, замінює первісного відповідача належним відповідачем, якщо позов пред`явлено не до тієї особи, яка має відповідати за позовом, або залучає до участі у справі іншу особу як співвідповідача (частина перша статті 33 ЦПК України у редакції, чинній на час відкриття провадження у справі та її розгляду).
 
У пунктах 5.4, 6.9 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2018 року у справі № 910/23967/16 (провадження № 12-110цс18) вказано, що у випадку, коли шкода завдається органом державної влади, його посадовою або службовою особою, відшкодовувати таку шкоду зобов`язана держава, яка бере участь у справі через відповідні органи: орган, дії, бездіяльність якого призвели до негативних наслідків, та орган Державної казначейської служби України.
Позивач у цій справі клопотань про заміну первісного відповідача належним відповідачем чи про залучення до участі у справі іншої особи як співвідповідача не заявляв.
 
Пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача (пункт 40 постанови Великої Палати Верховного Суду                        від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц).
 
Отже, апеляційний суд дійшов правильного висновку, що рішенням суду кошти безпосередньо з рахунків ГУНП в Харківській області не стягуються,  а тому вважати, що рішення суду порушує права ГУНП в Харківській області не можна. Відтак, наявність у ГУНП в Харківській області статусу відповідача у цій справі на правильність вирішення судами попередніх інстанцій справи не впливає.
 
Отже, розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суди першої та апеляційної інстанцій правильно визначилися з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідили наявні у справі докази і дали їм належну оцінку, правильно встановили обставини справи, внаслідок чого ухвалили законні й обґрунтовані судові рішення, які відповідають вимогам матеріального та процесуального права.
 
Інші доводи, наведені в обґрунтування касаційних скарг, не можуть бути підставами для скасування судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій, оскільки вони не підтверджуються матеріалами справи, ґрунтуються на неправильному тлумаченні норм матеріального та процесуального права й зводяться до необхідності переоцінки судом доказів, що на підставі статті 400 ЦПК України не входить до компетенції суду касаційної інстанції.
 
Відповідно до частини першої та третьої статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. 
Згідно із частинами першою та шостою статті 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. 
Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
 
Згідно із частиною першою статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
 
Оскільки доводи касаційних скарг висновків судів попередніх інстанцій не спростовують, на законність та обґрунтованість судового рішення не впливають, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційні скарги без задоволення, а оскаржувані судові рішення без змін.
 
Керуючись статтями 400, 402, 409, 410, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду,
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу Головного управління Національної поліції в Харківській області залишити без задоволення.
 
Касаційну скаргу Прокуратури Харківської області залишити без задоволення.
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
 
Рішення Вовчанського районного суду Харківської області від 18 липня          2019 року та постанову Харківського апеляційного суду від 25 вересня             2019 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                                                  Д. Д. Луспеник 

Судді:                                                                                               І. А. Воробйова

                                                                                                    Б. І. Гулько

                                                                                                    Р. А. Лідовець

                                                                                                     Ю. В. Черняк