Справа № 127/4877/19
Провадження № 22-ц/801/702/2020
Категорія: 63
Головуючий у суді 1-ї інстанції Антонюк В. В.
Доповідач:Ковальчук О. В.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 квітня 2020 року	Справа № 127/4877/19	м. Вінниця	

Вінницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого                Ковальчука О.В.,
суддів :                        Сало Т. Б., Якименко М. М.
за участі секретаря         Кирилюк Л. М.
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні власністю та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 та ОСОБА_3 про визнання права власності на квартиру та стягнення коштів,
за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , поданою її представником - адвокатом Тишківським Сергієм Леонідовичем, на рішення Вінницького міського суду Вінницької області, ухвалене у цій справі 14 січня 2020 року у м. Вінниці суддею цього суду Антонюком В. В., зі складанням його повного тексту 24 січня 2020 року,
В С Т А Н О В И В:
В лютому 2019 року ОСОБА_1  звернулася до суду з позовом до  ОСОБА_2  про усунення перешкод в користуванні власністю, мотивуючи його тим, що відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 17 вересня 2015 року вона придбала двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 53,3 м. кв. Після цього, на прохання  ОСОБА_2 , співчуваючи тому, що остання не мала власного житла, за рекомендацією своєї матері -  ОСОБА_3 , позивач надала дозвіл відповідачу на тимчасове проживання і 23 вересня 2015 року вони зареєструвались у вказаній квартирі. У 2018 році відповідач почала звинувачувати позивача та її матір у шахрайстві та звернулася до Вінницького міського суду Вінницької області з позовною заявою про визнання недійсним договору купівлі продажу квартири, скасування реєстрації права власності на квартиру, відновлення становища, яке існувало до порушення, шляхом повернення квартири у власність. Ухвалою місцевого суду від 18 грудня 2018 року у цивільній справі № 127/28169/17 за позовом  ОСОБА_2 закрито провадження у зв`язку з відмовою позивача від позову. 
Протягом 2018 року ОСОБА_2 завдавала шкоди спірній квартирі і її мешканцям, створювала нестерпні умови для проживання, влаштовувала сварки з ОСОБА_1 , ОСОБА_3 та її співмешканцем - ОСОБА_4 , внаслідок чого останні були змушені звертатись до поліції.
З метою досудового врегулювання спору позивач двічі направляла відповідачу досудову вимогу від 16 серпня 2018 року про припинення користування її власністю шляхом виселення та зняття відповідача з реєстраційного обліку з роз`ясненнями положень чинного законодавства, які це передбачають. Згідно з рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення 19 вересня 2018 року відповідач отримала вказану досудову вимогу, проте проігнорувала та її продовжила створювати перешкоди в користуванні спірним майном та не сплачувати комунальні послуги.
Пославшись на викладене та на те, що ОСОБА_2 не є членом сім`ї ОСОБА_1 або її родичем, не відноситься до кола осіб, які постійно проживають разом із нею і ведуть спільне господарство, оскільки у спірній квартирі з відповідачем проживає ОСОБА_3 , позивач просила суд усунути перешкоди їй в користуванні квартирою АДРЕСА_1 та визнати відповідача такою, що втратила право користування цією квартирою.
03 квітня 2019 року ОСОБА_2 звернулася до суду з зустрічним позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про визнання права власності на квартиру та стягнення коштів, мотивуючи його тим, що декілька років тому, перебуваючи на стаціонарному лікуванні у одному із міських лікувальних закладів, ОСОБА_2 познайомилась із ОСОБА_3 під час відвідування останньою своєї матері, яка в той самий час також перебувала на лікуванні та знаходилась із позивачем за зустрічним позовом в одній палаті. Після виписки із лікарні, ОСОБА_3 почала всіляко їй допомагати, оскільки вона є одинокою людиною, з обмеженими можливостями, інвалідом 1 групи «Б» по зору, не може ні читати, ні писати та потребує постійного стороннього догляду.
14 серпня 2008 року ОСОБА_2 уклала договір дарування належної їй на праві власності, на той час, квартири АДРЕСА_2 , яким подарувала цю квартиру ОСОБА_5 . Дізнавшись про цю обставину, ОСОБА_3 запропонувала ОСОБА_2 допомогу у поверненні квартири у її власність, знайшла представника для представництва її інтересів під час судового розгляду справи за позовом до ОСОБА_5 про визнання договору дарування квартири недійсним, який було задоволено рішенням Апеляційного суду Вінницької області від 31 січня 2014 року.
В подальшому, ОСОБА_3 пояснила ОСОБА_2 , що ОСОБА_5 може оскаржити вказане судове рішення і забрати її квартиру, тому цю квартиру потрібно продати та купити іншу.
15 вересня 2015 року квартиру АДРЕСА_2 було продано ОСОБА_7 . ОСОБА_2 була присутня при укладанні цього договору купівлі-продажу та поставила свій підпис у його відповідній графі, однак кошти за квартиру у свої руки ОСОБА_2 не отримувала, оскільки є незрячою, тому, за домовленістю з ОСОБА_3 , остання отримала ці кошти з метою подальшого придбання іншої квартири для неї. Наскільки їй відомо її квартиру було продано за 25 800 доларів США, хоча у договорі купівлі-продажу сума продажу зазначена 99 044 грн.
Через декілька днів ОСОБА_3 перевезла ОСОБА_2 до квартири АДРЕСА_1 , яку придбала 17 вересня 2015 року за кошти від продажу квартири АДРЕСА_2 . Разом з нею у придбаній квартирі поселилися також ОСОБА_3 та її співмешканець.
Із документів, долучених до первісного позову, ОСОБА_2 дізналась, що покупцем спірної квартири є ОСОБА_1 , а не вона, та що квартиру придбано за 99643,36 грн., тобто лише на 600 грн. дорожче від ціни продажу її квартири по АДРЕСА_3 приводу продажу вказаної квартири та подальшої долі отриманих від продажу квартири коштів відкрито кримінальне провадження № 12017020010005351 за ознаками злочину, передбаченого ч. 2 ст. 190 КК України, досудове розслідування за яким триває.
Пославшись на викладене та на те, що спірна квартира фактично належить їй, оскільки придбана за її кошти, проте юридично оформлена на ОСОБА_1 , ОСОБА_2 просила суд визнати за нею право власності на квартиру АДРЕСА_1 та стягнути кошти в сумі 466666,64 грн., які лишилися після продажу її квартири.
Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 14 січня 2020 року відмовлено у задоволенні вимог за первісним і за зустрічним позовом. Вирішено питання розподілу судових витрат.
Частково не погодившись із ухваленим рішенням, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на неповне з`ясування обставин, які мають значення для справи, порушення норм матеріального права, просить оскаржуване рішення скасувати в частині відмови у задоволенні вимог за первісним позовом та ухвалити в цій частині нове рішення, яким задовольнити її вимоги.
У поданому на апеляційну скаргу відзиві позивач за зустрічним позовом зазначила, що оскаржуване рішення вважає законним та обґрунтованим, а тому просить апеляційний суд залишити його без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.
13 квітня 2020 року на адресу Вінницького апеляційного суду надійшло клопотання представника ОСОБА_2 - адвоката Ткаченко Тамари Володимирівни про відкладення розгляду справи, призначеного на 14 квітня 2020 року, у зв`язку із запровадженням карантину. У цьому клопотанні адвокатом не наведено обґрунтованих причин, з яких вона не може з`явитися в судове засідання, оскільки адресою здійснення професійної діяльності Ткаченко Т. В. є вул. Соборна, 53 у м. Вінниці , а адресою Вінницького апеляційного суду - Соборна, 6 у м. Вінниці, тобто заявник могла безперешкодно дістатися приміщення апеляційного суду. За таких обставин, апеляційний суд дійшов висновку про відмову у задоволенні клопотання Ткаченко Т. В. про відкладення розгляду справи.
У частині відмови у задоволенні вимог за зустрічним позовом рішення ніким не оскаржується, а тому відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України у цій частині апеляційним судом не перевіряється щодо його законності та обґрунтованості.
Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повного і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Однак, рішення суду цим вимогам відповідає не в повній мірі, тому апеляційний суд, відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України, перевіривши його законність і обґрунтованість у межах доводів та вимог апеляційної скарги, вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково з таких підстав.
Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин (п. 1, 2, 3, 4 ч. 1 ст. 264 ЦПК України).
Відмовляючи у задоволенні вимог за первісним позовом суд першої інстанції дійшов вірного висновку по суті спору про відмову у первісному позові, проте вказаних вимог процесуального закону в повній мірі не дотримався, зокрема помилково застосував норми матеріального права, які регулюють право користування житлом членами сім`ї власника та підстави їх виселення, що не відповідає заявленим ОСОБА_1 вимогам, тому порушує встановлений ст. 13 ЦПК України принцип диспозитивності цивільного судочинства з огляду на таке. 
Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Положеннями ст. ст. 12, 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
З матеріалів справи вбачається, що згідно з договором купівлі-продажу квартири від 15 вересня 2015 року ОСОБА_2 продала квартиру АДРЕСА_5 , яка належала їй на праві особистої приватної власності, ОСОБА_7  за 99044,00 грн (а. с. 48-49). 
Відповідно до договору купівлі-продажу квартири, посвідченого 17 вересня 2015 року приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Бєлою О. М., ОСОБА_1 придбала квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 53,3 кв. м., за 99643,36 грн. (а. с. 10-11).
З витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 17 вересня 2015 року видно, що квартира АДРЕСА_1 , зареєстрована на праві приватної власності за ОСОБА_1 (а. с. 12).
Відповідно до довідки з ПП «Бокуд» від 30 вересня 2015 року в квартирі АДРЕСА_1 зареєстровані з 23 вересня 2015 року: ОСОБА_1 - власник та ОСОБА_2 - бабуся (а. с. 13).
Згідно зі свідоцтвами про народження батьками ОСОБА_1 є ОСОБА_9 та ОСОБА_3 (а. с.20), матір`ю ОСОБА_9 є ОСОБА_10 (а. с. 24), а матір`ю ОСОБА_3 є ОСОБА_12 (а. с. 27).
З Єдиного реєстру досудових розслідувань видно, що ОСОБА_2 є потерпілою в кримінальному провадженні за № 12017020010005351 від 16 листопада 2017 року за ознаками злочину, передбаченогоч.2 ст. 190 КК України (а. с. 52).
У 2018 році в провадженні Вінницького міського суду Вінницької області перебувала цивільна справа за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_7 , за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору: ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , приватний нотаріус Вінницького міського нотаріального округу Вінницької області Лазько С.І., ОСОБА_13 , про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири від 15 вересня 2015 року, скасування реєстрації права власності на квартиру, відновлення становища, яке існувало до порушення, шляхом повернення квартири у власність. Ухвалою цього суду від 18 грудня 2018 року провадження у вказаній справі закрито у зв`язку з відмовою від позову (а. с. 25).
16 серпня 2018 року ОСОБА_1 направила ОСОБА_2 досудову вимогу з проханням невідкладно виселитись та знятися з реєстраційного обліку (виписатися) з квартири АДРЕСА_1 у зв`язку з несплатою останньою спожитих комунальних послуг та неналежною поведінкою, яка порушує права власника квартири і чинить перешкодити у користуванні власністю (а. с. 14).
Відповідно до довідки до акту огляду МСЕК серії 10 ААА № 697834 від 28 лютого 2012 року та довідки медичного пункту ПОГ «Вінницьке УВП УТОС» від 25 березня 2019 року ОСОБА_2 є інвалідом І групи по зору (а. с. 50-51).
Згідно з довідкою про реєстрацію місця проживання особи № 12457 від 25 лютого 2019 року за відомостями Департаменту адміністративних послуг Вінницької міської ради ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 (а. с. 31).
Допитана в судовому засіданні в суді першої інстанції свідок ОСОБА_14 пояснила, що давно знає ОСОБА_3 , часто ходила до неї в гості, однак десь з 2016 року не ходить, оскільки ОСОБА_2 постійно вчиняє скандали, розкидає сміття по квартирі. Про розкидане сміття та скандали між сторонами їй відомо зі слів ОСОБА_3 та із фотографій, які вона показувала.
Свідок ОСОБА_4 в судовому засіданні в суді першої інстанції пояснив, що він також проживає в квартирі АДРЕСА_1 , як квартиронаймач, знімає одну кімнату. ОСОБА_3 , з якою він зустрічається, проживає у своєї доньки - ОСОБА_1 . Він допомагав ОСОБА_2 переїжджати до цієї квартир, сплачує 1000 грн. за оренду кімнати та комунальні платежі. За його присутності ОСОБА_2 сміття не розкидає.
Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним.
Згідно з частиною першою статті 13 ЦК України цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актом цивільного законодавства.
Частиною другою статті 15 ЦК України встановлено, що кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
За статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.
Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
За положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
З досліджених доказів у цій справі встановлено, що  ОСОБА_1  є власником спірної квартири, у якій не проживає, а ОСОБА_2  була вселена до належної їй квартири з наданням їй права користування цією квартирою.
Аналіз положень глави 32 ЦК України свідчить, що сервітут - це право обмеженого користування чужою нерухомістю в певному аспекті, не пов`язане з позбавленням власника нерухомого майна правомочностей володіння, користування та розпорядження щодо цього майна. Відповідач за первісним позовом вселилася в спірну квартиру і набула право користуванням чужим майном, яке по своїй суті є сервітутом.
Відповідно до частини другої статті 406 ЦК України сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення.
Частиною другою статті 405 ЦК України, передбачені спеціальні підстави для визнання особи такою, що втратила право на користування житлом власника: у разі відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
З урахуванням наведеного, у разі виникнення спору між власником житла та особами, які вселялися в житло у якості членів сім`ї, необхідно врахувати, що право користування житлом має речово-правовий характер, у зв`язку з чим припинення цього права повинно відбуватися згідно з вимогами статей 405, 406 ЦК України, зокрема сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення або через відсутність особи понад один рік у спірному житловому приміщенні.
За таких обставин, апеляційний суд дійшов висновку, що заявляючи вимоги про усунення перешкод в користуванні спірною квартирою та визнання ОСОБА_2 такою, що втратила право користування квартирою АДРЕСА_1 , ОСОБА_1 не вказала законних підстав, визначених вказаними вище нормами матеріального права, та не надала суду належних та допустимих доказів про існування істотних обставин, достатніх для задоволення її вимог.
Доводи ОСОБА_1 , що її право власності на спірну квартиру в розумінні положень ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) та ст. 8 Конвенції є абсолютним та непорушним, апеляційний суд вважає необґрунтованими з огляду на таке.
Апеляційний суд враховує, що згідно з усталеною практикою ЄСПЛ, втручання держави в право власності на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном у розумінні Конвенції. У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, який вимагає дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи. 
Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) мети, досягнення якої передбачається, та засобів, які використовуються для її досягнення.
Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, апеляційний суд вважає, що визнання особи такою, що втратила право користування квартирою без надання їй іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.
За таких обставин, апеляційний суд вважає, що права осіб, які вселялися в житло у якості членів сім`ї, також підлягають захисту, а позбавлення права на житло має ґрунтуватися не лише на вимогах закону, але таке втручання повинно бути виправданим, необхідним для захисту прав позивача та не покладати надмірний тягар на відповідача.
Законність визнання особи такою, що втратила право користування квартирою, яке по факту є втручанням у право на житло та право на повагу до приватного життя у розумінні статті 8 Конвенції, має бути оцінено на предмет пропорційності такого втручання.
Оскільки у справі, що розглядається, ОСОБА_1 , яка за вказаним вище договором купівлі-продажу купила спірне житло і добровільно надала згоду на реєстрацію у ньому  ОСОБА_2 , яка є особою з інвалідністю І групи та такою, що іншого житла не має, то у задоволенні первісного позову необхідно відмовити й з тих підстав, що таке втручання у право особи на житло як позбавлення права користування квартирою не переслідує легітимної мети, визначеної пунктом 2 статті 8 Конвенції.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
З урахуванням наведеного, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відмову у задоволенні вимог за первісним позовом, проте неправильно застосував норми матеріального права, отже рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 14 січня 2020 року у цій частині необхідно змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.
На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 382 - 384, 389 ЦПК України, апеляційний суд,
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану її представником - адвокатом Тишківським Сергієм Леонідовичем, задовольнити частково, рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 14 січня 2020 року у частині вирішення вимог за первісним позовом змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.
Постанова набирає законної сили із дня її прийняття.
Касаційна скарга на постанову може бути подана до Верховного Суду протягом тридцяти днів із дня складання повного тексту постанови.
Головуючий                                           О. В. Ковальчук
Судді :                                                Т. Б. Сало
                                                                 М. М. Якименко
Повний текст постанови виготовлено 14 квітня 2020 року.