Справа № 159/3705/18 	Головуючий у 1 інстанції: Логвинюк І. М. 	
Провадження № 22-ц/802/272/20  Категорія: 39 	  Доповідач: Федонюк  С. Ю.	

ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
       
30 березня 2020 року                                                  місто Луцьк
               
Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - судді Федонюк С. Ю.,
суддів - Матвійчук Л. В., Осіпука В. В.,

розглянувши у порядку спрощеного письмового провадження без виклику учасників справи цивільну справу за позовом Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_1 , поданою в його інтересах представником ОСОБА_2 , на рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 14 листопада 2019 року,
В С Т А Н О В И В:
У листопаді 2018 року АТ КБ «ПриватБанк» звернулось до суду із даним позовом, обґрунтовуючи вимоги тим, що 14 липня 2011 року між банком та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір, згідно з яким він отримав від позивача кредит в сумі 1500 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.
Позивач вказує, що у зв`язку з неналежним виконання відповідачем умов договору виникла заборгованість, яка станом на 30 квітня 2018 року складає 63 213, 23 грн , з яких заборгованість за кредитом - 951,27 грн, заборгованість за процентами за користування кредитом -и54286,12 грн, заборгованість за пенею та комісією - 4489,50 грн, штраф (фіксована частина) - 500 грн, штраф (процентна складова) - 2986,34 грн, яку банк просив стягнути з відповідача.
Рішенням Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 14 листопада 2019 року позовні вимоги задоволено частково. Стягнуто з відповідача на користь позивача суму заборгованості у розмірі 54237,39 грн, з яких: 951 грн - заборгованість за кредитом, 54286,12 грн -заборгованість за відсотками за користування кредитом, а також стягнуто витрати зі сплати судового збору в сумі 1921 грн.
Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду в частині задоволення позову, відповідач ОСОБА_1 через свого представника ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на його незаконність та необгрунтованість, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог банку відмовити в повному обсязі, враховуючи подану ним суді першої інстанції заяву про застосування позовної давності до вимог банку.
У відзиві на апеляційну скаргу АТ КБ «ПриватБанк» вважає її необґрунтованою, безпідставною та такою, що не підлягає до задоволення.
Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України у суді апеляційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням ст. 369 цього Кодексу.
Згідно із ст. 7 п. 13 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Згідно із п.1 ч. 1 ст. 274 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються малозначні справи.
Таким чином, даний спір за визначеними статтями 19, 274 ЦПК України критеріями відноситься до категорії малозначних.
Згідно з ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Оскільки в частині відмовлених позовних вимог рішення суду не оскаржується, то в апеляційному порядку в цій частині рішення суду на предмет законності та обґрунтованості не перевіряється й апеляційним судом не переглядається.
Перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого у справі судового рішення в частині задоволення позову, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що відповідач не дотримувався термінів погашення кредиту та відсотків, встановлених у договорі, у результаті чого утворилась заборгованість у визначеному банком розмірі, а позивач звернувся до суду із вимогами в межах строків позовної давності.
З такими висновками суду повністю погодитись не можна, виходячи з наступного.
Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам закону судове рішення у повній мірі не відповідає.
Судом встановлено, що 14 липня 2011 року між банком та ОСОБА_1 укладено кредитний договір, згідно з яким він отримав кредит у сумі 1500 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.
Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).
Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).
Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.
За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, то повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.
За змістом статті 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.
Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.
Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.
Таким чином, у разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави, стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави, стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).
В анкеті-заяві позичальника від 14 липня 2011 року процентна ставка не зазначена (а. с. 7-8).
Крім того, у цій заяві, підписаній сторонами, відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру.
Проте у довідці про умови кредитування від 14 липня 2011 року зазначені базова відсоткова ставка за користування кредитом, розмір щомісячних платежів від заборгованості, строк внесення щомісячних платежів, розмір комісії за зняття готівки та особистих коштів, безготівкових платежів, пеня за несвоєчасність погашення заборгованості, штрафи та комісійні (а. с. 7 зворот). Зазначена довідка підписана від імені ОСОБА_1 .
Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив у тому числі, крім тіла кредиту (сума, яку фактично отримав у борг позичальник), стягнути складові його повної вартості, зокрема заборгованість за процентами на поточну і прострочену заборгованість за користування кредитними коштами, а також пеню і штрафи за несвоєчасну сплату кредиту і процентів за користування кредитними коштами.
Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, у тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості, посилався на витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» та витяг з Умов та Правил надання батьківських послуг у «ПриватБанку», які розміщені на сайті: https://privatbank.ua як невід`ємні частини спірного договору.

Витягом з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» та витягом з Умов та Правил надання батьківських послуг у «ПриватБанку», які розміщені на сайті: https:// www.privatbank.ua, що надані позивачем на підтвердження позовних вимог, визначені, у тому числі: пільговий період користування коштами, процентна ставка, права та обов`язки клієнта (позичальника) і банку, відповідальність сторін, зокрема пеня за несвоєчасне погашення кредиту та/або процентів, штраф за порушення строків платежів за будь-яким із грошових зобов`язань та їх розміри і порядок нарахування, а також містяться додаткові положення, в яких зокрема визначено дію договору (12 місяців з моменту підписання), позовну давність щодо вимог банку -50 років (пункт 1.1.7.31 згаданих Умов), та інші умови.
При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме цей витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» та витяг з Умов та Правил надання батьківських послуг в «ПриватБанку» розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в ПАТ КБ «ПриватБанк», а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та щодо сплати неустойки (пені, штрафів), та, зокрема саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви, розмірах і порядках нарахування.
Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в Умови та Правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді справи, яка переглядається.
Отже, висновки суду першої інстанції щодо узгодження сторонами спірного договору строків позовної давності у 50 років є помилковими.
Колегія суддів вважає, що у даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та Правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим ПАТ КБ «ПриватБанк» у період - з часу виникнення спірних правовідносин (14 липня 2011 року) до моменту звернення до суду із вказаним позовом (листопад 2018 року), тобто кредитор міг додати до позовної заяви витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» та витяг з Умов та Правил надання батьківських послуг у «ПриватБанку» у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.
За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та Правила надання банківських послуг у «ПриватБанку», відсутність в анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» та витяг з Умов та Правил надання батьківських послуг в «ПриватБанку» не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із ОСОБА_1 кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.
При цьому, згідно з частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може грунтуватися на припущеннях.
Судом першої інстанції встановлено, що позивачем до відзиву на апеляційну скаргу долучено виписку по картковому рахунку позичальника, з якої встановлено, що відповідач до певного часу належним чином виконував свої зобов`язання за кредитом. З виписки з карткового рахунку прослідковується, що відповідачу було встановлено кредитний ліміт та встановлено, що відповідач користувався грошима, отримував кошти через банкомат, здійснював розрахунки через термінали в касах магазинів.
З розрахунку заборгованості та наданої виписки про рух коштів вбачається, що позичальник частково сплачував заборгованість за договором.
Однак, враховуючи, що фактично отримані та використані позичальником кошти у добровільному порядку ПАТ КБ «ПриватБанк» не повернуті, а також вимоги частини другої статті 530 ЦК України за змістом якої, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, що свідчить про порушення його прав, колегія суддів погоджується, що він вправі вимагати захисту своїх прав через суд - шляхом зобов`язання виконання боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів.
Такі висновки відповідають правовій позиції, викладеній у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 (провадження № 14-131 цс 19).
Разом з тим, пред`являючи позов, банк на підтвердження своїх вимог,
крім витягу з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» та витягу з Умов та Правил надання батьківських послуг в «ПриватБанку», також послався на довідку про умови кредитування від 14 липня 2011 року, яка підписана боржником (а. с. 7), та надав розрахунки заборгованості відповідача за договором від 14 липня 2011 року.
       При цьому з матеріалів справи чітко вбачається, що 14 липня 2011 року ОСОБА_1 підписав анкету-заяву та довідку про умови кредитування, ідентифікувався у банку, ознайомився з Умовами та Правилами надання банківських послуг у «ПриватБанку», та цього ж числа йому було відкрито картковий рахунок та видано кредитну картку «Універсальна» за № НОМЕР_1 .
Також у довідці про умови кредитування від 11 лютого 2011 року з використанням кредитки «Універсальна», 55 днів пільгового періоду» зазначені базова відсоткова ставка за користування кредитом (2,5%), розмір щомісячних платежів (7%) від заборгованості, строк внесення щомісячних платежів до 25 числа місяця, наступного за звітним, розмір комісії за зняття готівки та особистих коштів, безготівкових платежів, пеня за несвоєчасність погашення заборгованості, штрафи та комісійні.
Згідно з наданим банком розрахунком заборгованість станом на 30.04.2018 року за тілом кредиту становить 951,27 грн, а за простроченими відсотками нарахована в розмірі 54 286,12 грн, які позивач просить стягнути з позичальника.
Враховуючи те, що зазначеною довідкою, яка підписана відповідачем ОСОБА_1 , визначено розмір відсотків за користування кредитом, то вони мали би підлягати стягненню.
       Проте, відповідно до довідки «ПриватБанку» від 05 вересня 2019 року за №30.1.0.0/2-20180725РВ0000002189, клієнту ОСОБА_1 видана карта № НОМЕР_1 зі строком дії картки до останнього дня 02.2015 року (а. с.108).
Вирішуючи питання щодо вимог в оскаржуваній частині, апеляційний суд виходить з наступного.
Відповідно до вимог статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Статтею 257 ЦК України встановлено загальну позовну давність тривалістю у три роки.
За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права (ч.1 ст. 261 ЦК України).
У випадку спливу позовної давності заява про захист цивільного права або інтересу приймається судом до розгляду, проте сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частини друга та четверта статті 267 ЦК України).
Кредитна картка діє в межах визначеного нею строку. 
Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.
Така позиція викладена в Постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року справа № 14-10цс18.
У цій справі сторони погодили, що строк дії договору відповідає строку дії картки. Доказів про те, що відповідач отримав нову картку на новий строк позивачем не надано.
Отже, позичальником банківська кредитка картка була отримана 14 липня 2011 року зі строком дії до лютого 2015 року, що підтверджено довідкою банку (а.с.108).
Як вбачається із розрахунку, наданого позивачем, станом на 8 лютого 2015 року відповідачу ОСОБА_1 банком нараховано 1568,37 грн боргу за процентами (а.с.5-6). Після цієї дати банк не мав права нараховувати проценти, оскільки термін дії картки закінчився, а нової картки відповідач не отримував. 
З огляду на те, що зі спливом строку кредитування припинилося право позивача нараховувати проценти за кредитом (див. пункт 54 цієї постанови), то після 28 лютого 2015 року позивач не міг такі проценти нараховувати. Отже, вимоги банку щодо стягнення заборгованості за відсотками, нарахованими поза межами дії кредитного договору не можуть бути задоволені у зв`язку з їх безпідставністю.
Разом з тим, у лютому 2018 року закінчився трирічний строк позовної давності, у межах якого позивач мав право звернутись до суду з позовом про стягнення боргу.
З розрахунку видно, що 08.09.2015 року було здійснено проплату за кредитом в сумі 510, 50 грн, що однак не перервало трирічний строк позовної давності, оскільки з виписки із рахунку ОСОБА_1 , наданого позивачем до апеляційного суду, вбачається, що ця сума надійшла шляхом автоматичного списання із картки відповідача, а не внесена ним особисто, що би свідчило про вчинення ним дій щодо визнання боргу.
Таким чином, оскільки позивач звернувся до суду із позовом у листопаді 2018 року, то вимоги щодо стягнення тіла кредиту та процентів пред`явив за межами строків позовної давності, передбачених статтею 257 ЦК України (тривалістю у 3 роки).
Суд апеляційної інстанції встановив факт пропуску позивачем позовної давності за вимогами про сплату боргу за тілом кредиту і процентами, які були наявні станом на день закінчення строку дії картки, про яку відповідач заявив у суді першої інстанції, тому вважає, що спливла позовна давність за вимогою про сплату процентів за цим кредитом, що є підставою для відмови в позові у цій частині.
З огляду на зазначене, колегія суддів доходить висновку, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про задоволення позовних вимог щодо стягнення заборгованості за тілом кредиту в сум 951,27 грн і простроченими відсотками, а тому у їх задоволенні в частині суми процентів, яка утворилась станом на день закінчення строку дії картки - на 28 лютого 2015 року - в сумі 1568,37 грн та за тілом кредиту слід відмовити у зв`язку із закінченням строку позовної давності, а в решті суми, що нарахована і пред`явлена до стягнення з ОСОБА_1 - в сумі 52717,75 грн - відмовити за безпідставністю, враховуючи наведену правову позицію Верховного Суду.
Отже, враховуючи часткове виконання умов договору, несвоєчасність погашення боргу, пропуск строку позовної давності позивачем та правові позиції Верховного Суду, апеляційний суд доходить висновку про безпідставність позовних вимог в частині стягнення суми за тілом кредиту та процентами.
Вищезазначене не враховано судом першої інстанції під час вирішення питання щодо наявності правових підстав для стягнення з відповідача на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованості за кредитним договором, що призвело до неправильного застосування норм матеріального права.
За таких обставин рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог .
Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставою для зміни чи скасування рішення суду першої інстанції є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Разом з тим, відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України з позивача підлягають стягненню в користь відповідача понесені ним витрати зі сплати судового збору за подачу апеляційної скарги в сумі 2643 грн.
За змістом частин четвертої та п`ятої статті 268 ЦПК України, у разі неявки всіх учасників справи в судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляд справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення. Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
На підставі викладеного, керуючись ст. 367, 368, 374, 376, 381 - 384 ЦПК України, суд
               П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_1 , подану в його інтересах представником ОСОБА_2 , задовольнити.
Рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 14 листопада 2019 року в частині задоволення позовних вимог скасувати і ухвалити в цій частині нове судове рішення.
У задоволенні позовних вимог Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за тілом кредиту і відсотками відмовити.
Стягнути з Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» на користь ОСОБА_1 судові витрати, понесені за сплату судового збору за подання апеляційної скарги, в сумі 2643 (дві тисячі шістсот сорок три) гривні.
Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття і не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених статтею 389 ЦПК України.
Повний текст постанови складено 30 березня 2020 року.

Головуючий

Судді