КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ   УКРАЇНИ
20 травня  2020 року місто Київ.
Справа 357/7457/19
Апеляційне провадження № 22-ц/824/5641/2020
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого                             Желепи О.В.,
суддів                                         Олійника В.І., Кулікової С.В.
секретар судового засідання    Гордійчук  Ж.В.
розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 24 грудня 2019 року (у складі судді Ярмоли О.Я. повний тест рішення складено 27.12.2019 року)
в справі за позовом   ОСОБА_1 до Білоцерківської міської ради, треті особи: ФОП ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , приватний нотаріус Білоцерківського міського округу Київської області Губенко Тетяна Анатоліївна, Управління комунальної власності та концесії Білоцерківської міської ради про визнання незаконним  та скасування рішення Білоцерківської міської ради, визнання недійсним договору, -
ВСТАНОВИВ:
У липні 2019 року позивач звернувся до суду з вказаним позовом, мотивуючи тим, що 05.02.2019 року він, відповідно до результатів проведеного електронного аукціону № UА-PS-2019-01-02-000009-2, на підставі рішення Білоцерківської міської ради № 405 від 26.06.2007 року «Про приватизацію об`єктів міської комунальної власності та внесення змін в попередні рішення», придбав за Договором купівлі-продажу № 2, в Управління комунальної власності та концесії Білоцерківської міської ради нежитлове підвальне приміщення АДРЕСА_1 , площею 266,2 м.кв., за адресою АДРЕСА_1 та 21.02.2019 року було зареєстроване право власності позивача на дане підвальне приміщення. 21.03.2019 року позивачем було продано 1/3 частину цього приміщення ОСОБА_3 . Однак, в подальшому позивачу стало відомо що відповідно до рішення Білоцерківської міської ради № 1877-42-VІІ від 21.12.2017 року, на підставі договору купівлі-продажу № 119 від 15.01.2018 року, земельна ділянка з кадастровим номером 3210300000:04:010:0093, що розташована під нежитловою будівлею за адресою АДРЕСА_1 , була продана ОСОБА_2 . На момент продажу вказаної земельної ділянки нежитлове приміщення АДРЕСА_1 перебувало у власності територіальної громади міста Біла Церква в особі Білоцерківської міської ради. Позивач, з посиланням на ст. 120 ЗК України, ст. 377 ЦК України зазначає, що рішенням Білоцерківської міської ради від 21.12.2017 р. № 1877-42-VІІ було порушено його право, як співвласника нежитлової будівлі, на користування земельною ділянкою, на якій розміщена дана будівля. А тому позивач просив суд визнати недійсним та скасувати рішення Білоцерківської міської ради Білоцерківської міської ради від 21.12.2017 року № 1877-42- VІІ «Про продаж земельної ділянки несільськогосподарського призначення комунальної власності за адресою: АДРЕСА_2 »; визнати недійсним та скасувати договір купівлі-продажу земельної ділянки несільськогосподарського призначення комунальної власності за цією адресою, укладений між Білоцерківською міською радою та ФОП ОСОБА_2 , посвідчений Губенко Т.А., приватним нотаріусом Білоцерківської міської нотаріального округу від 15.01.2018 року за № 119; скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень № 39195269 від 15 січня 2018 року та запис про право власності № 24377959 від 15 січня 2018 року у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно ОСОБА_2 на земельну ділянку площею 0,0421 га за адресою: АДРЕСА_2 . кадастровий номер 3210300000:04:010:0093; вирішити питання відшкодувань судових витрат.
Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 24 грудня 2019 року в задоволенні позовних вимог відмовлено.
 
Не погоджуючись з рішенням, 04.02.2020 року, згідно відмітки суду (а.с. 100, т. 2) ОСОБА_1 звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.
   В скарзі посилається на те, що рішення суду першої інстанції, постановлене з неповним з'ясуванням судом обставин справи, що мають значення для справи.
Зазначає, що судом першої інстанції невірно оцінено наявні в матеріалах справи  докази, а саме висновок про відокремленість нежитлового приміщення АДРЕСА_2 .
Також скаржник вказує на те, що нормами земельного законодавства не передбачено можливості передачі у власність чи користування окремим співвласникам багатоквартирних будинків земельної ділянки, на якій розташований багатоквартирний житловий будинок або її частини, посилаючись на ч.ч. 1, 4 ст. 120 Земельного кодексу України та ст. 377 ЦК України.
Вказує, що під час правової оцінки міськрайонний суд не взяв до уваги, що відповідно до змісту понять викладених у ст. 1 ЗУ «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» та змісту ч. 2, ст. 42 Земельного кодексу України, існують ряд видів земельних ділянок, що відносяться до спільного майна багатоквартирного будинку.
 
Також в скарзі, вказує, що позивачем було змінено правове обґрунтування його позовних вимог в процесі розгляду справи, та підтримано позицію третьої особи без самостійних вимог ОСОБА_3 , однак суд відмовив  у задоволені цих вимог виходячи виключно зі змісту правової позиції описаної позивачем в позовній заяві, не беручи до уваги позицій інших учасників справи та не зважаючи на зміну правового обґрунтування під час розгляду справи.
 
Посилається на підстави обрання способу захисту свого порушеного права в рамках цивільного судочинства, а саме на Постанову Великої Палати Верховного Суду від 06 червня 2018 року у справі № 826/631/15 (Аналогічна правова позиція висловлена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 березня 2018 року у справі № 184/2470/13).
 
У відзиві на апеляційну скаргу третя особа ФОП ОСОБА_2 зазначив, що апеляційна скарга є необґрунтованою. Вказує на те, що вже на час укладення з ним договорів оренди земельна ділянка була сформована як окремий об`єкт права комунальної власності з цільовим призначенням, відмінним від житлової забудови. 
 
Посилається на те, що рішення та договір, які позивач оскаржує були прийняті до того, як позивач придбав свою нерухомість, а відповідно  права позивача на час прийняття рішення та укладення договору не могли бути порушені. 
06 квітня 2020 року Білоцерківською міською радою подано відзив на апеляційну скаргу та подано заяву про поновлення строку для подачі такого відзиву, в якому зазначає, що Білоцерківська міська рада, вважає вказане рішення суду законними, обґрунтованим та таким, що відповідає вимогам чинного законодавства України. Просить суд, апеляційну скаргу ОСОБА_1 , Білоцерківська міська рада просить залишити без задоволення, так як вважає, що вимоги наведені в апеляційній скарзі є безпідставними та необґрунтованими.
Вказує, що скаржником не надано  жодних належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів ні до позовної заяви та апеляційної скарги, стосовно того, що земельна ділянка площею 0,0421 га з кадастровим номером 3210300000:04:010:0093, власником якої Фізична особа-підприємець ОСОБА_2 , є частиною прибудинкової території багатоквартирного будинку за адресою: АДРЕСА_1 .
В судовому засіданні доводи апеляційної скарги представник позивача ОСОБА_1   підтримав. 
   Представник третьої особи ОСОБА_2. просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду - без змін.
 
Інші учасники справи до суду не з`явились, про день та час розгляду справи були повідомлені належним чином 
Заслухавши доповідь судді Желепи О.В., пояснення представника позивача та третьої особи ОСОБА_2 , перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.
За змістом статті 377 ЦК України до особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором. Якщо договором про відчуження житлового будинку, будівлі або споруди розмір земельної ділянки не визначений, до набувача переходить право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка є необхідною для їх обслуговування.
 
Частина перша статті 120 ЗК України передбачає, що у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.
 
За ч.4 ст. 120 ЗК Українит у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду кількома особами право на земельну ділянку визначається пропорційно до часток осіб у праві власності жилого будинку, будівлі або споруди.
 
Зазначена норма закріплює загальний принцип цілісності об`єкту нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований. За цими нормами визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість.
 
Відповідно до ст. 125 ЗК України, право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.
Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції вважав встановленими такі обставини.
Відповідно до рішення Білоцерківської міської ради № 1877-42-VІІ від 21.12.2017 року, на підставі Договору купівлі-продажу № 119 від 15.01.2018 року, земельну ділянку з кадастровим номером 3210300000:04:010:0093 що розташована під нежитловою будівлею за адресою АДРЕСА_1 було продано ОСОБА_2 (Т.1а.с.76,12-13).
 
Також, встановлено, що власником нежитлового приміщення АДРЕСА_2 з 2004 року є ОСОБА_2 , що підтверджено Договором купівлі-продажу нежитлового приміщення від 12.02.2004 року (Т.1 а.с.223-225).
 
Згідно Свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого управлінням житлово-комунального господарства 22.02.2007 року, на підставі рішення дев`ятої сесії Білоцерківської міської ради від 26.12.2006 року за №203, зареєстрованого в Білоцерківському МБТІ в реєстрі прав власності згідно витягу №31655274 від 13.10.2011р., власником нежитлового підвального приміщення було визнано територіальну громаду міста Біла Церква (Т. 1а.с.10-11).
 
 05.02.2019 року, позивач, відповідно до результатів проведеного електронного аукціону № UА-PS-2019-01-02-000009-2, протокол про результати якого був сформований 22.01.2019 року та затверджений наказом начальника управління комунальної власності та концесії Білоцерківської міської ради № 17 від 31 січня 2019 року, на підставі рішення Білоцерківської міської ради № 405 від 26 червня 2007 року «Про приватизацію об`єктів міської комунальної власності та внесення змін в попередні рішення», придбав за Договором купівлі-пролажу № 2 від 05.02.2019 року в Управління комунальної власності та концесії Білоцерківської міської ради нежитлове ПІДВАЛЬНЕ приміщення АДРЕСА_1, площею 266, 2 м кв., за адресою АДРЕСА_1 . За рішенням про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер :45694444 від 26.02.2019 року було зареєстровано право власності позивача на вказане нежитлове підвальне приміщення (Т.1 а.с.7-8,14).
 
Встановленим є те, що позивач та третя особа по справі ОСОБА_2 є власниками нежитлових приміщень за адресою АДРЕСА_1 . Також, встановленим є те, що за цією ж адресою знаходиться житловий багатоповерховий будинок. Однак, згідно конструкції та конфігурації будівлі вбачається, що нежитлове приміщення АДРЕСА_2, власником якого є ОСОБА_2 , хоча й знаходяться за однією адресою з житловим будинком, по АДРЕСА_1 , але, лише, однією стіною примикає до багатоповерхового житлового будинку та має окремі комунікації, окремий вхід, дах. Наведене підтверджено поясненнями сторін, схематичним зображенням, фото (Т.1 а.с. 60-62,241).
 
Встановлено, що нежитлове приміщення АДРЕСА_2 зі стадії проектування житлового будинку призначалося для торговельних потреб непромислового характеру, та використовувалося воно як самостійний об`єкт нерухомості.
 
Встановлено, що з вересня 2004 року, згідно рішення Білоцерківської міської ради № 322 від 31.08.2004 року за № 322 ФОП ОСОБА_2 є орендарем земельної ділянки під розміщення магазину по продажу автозапчастин. Та в 2009 році, 2013 Білоцерківською міською радою подовжувалося право оренди, шляхом укладення з ФОП ОСОБА_2 договорів оренди земельної ділянки з кадастровим номером 3210300000:04:010:0093, площею 0,0421 га (а.с. 51-60).   Та, саме цю земельну ділянку, яка з 2004 року перебувала в користування ОСОБА_2 , за рішенням Білоцерківської міської ради № 1877-42-VІІ від 21.12.2017 року, на підставі Договору купівлі-продажу № 119 від 15.01.2018 року, було продано ОСОБА_2 .
 
Встановлено, що при набутті позивачем права власності на нежитлове підвальне приміщення АДРЕСА_1 , земельна ділянка площею 0,0421 га з кадастровим номером 3210300000:04:010:0093, вже більше року перебувала у власності ОСОБА_2 .
 
Суд встановив, що на час прийняття Білоцерківською міською радою оскаржуваного рішення, саме територіальна громада міста Біла Церква була власником нежитлового підвального приміщення та права і інтереси позивача не були порушені внаслідок укладення договору купівлі продажу спірної земельної ділянки, оскільки позивач право власності на підвальне приміщення набув лише в 2019 році. Крім того, стороною позивача не надано доказів, що земельна ділянка площею 0,0421 га з кадастровим номером 3210300000:04:010:0093, власником якої є третя особа по справі ОСОБА_2 , є частиною прибудинкової території багатоквартирного будинку за адресою АДРЕСА_1 . Позивачем не надано відповідної містобудівної та землевпорядної документації. Крім того, позивачем не надано й технічної документації в підтвердження, що нежитлове підвальне приміщення, яке він придбав в житловому будинку, площею 266,1 кв.м. за адресою АДРЕСА_1 знаходиться на земельній ділянці власником якої є ОСОБА_2 .
 
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, оскільки вони зроблені судом на підставі повного та об'єктивного встановлення дійсних обставин справи, дослідження наданих сторонами доказів та з дотриманням вимог матеріального та процесуального права.
 
      Доводи апеляційної скарги, в частині порушення прав позивача як співвласника багатоквартирного житлового будинку, колегія суддів не приймає з огляду на наступне.
 
За загальним правилом, закріпленим у частині четвертій статті 120 ЗК України, особа, яка набула права власності на частину будівлі чи споруди стає власником відповідної частини земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику, якщо інше не передбачено у договорі відчуження нерухомості. Однак, в даному випадку, слід зазначити, що попередній власник нежитлового підвального приміщення АДРЕСА_1 не був ні власником ні користувачем земельної ділянки площею 0,0421 га з кадастровим номером 3210300000:04:010:0093, оскільки з 2007 р. єдиним землекористувачем спірної земельної ділянки був ОСОБА_2 за належно зареєстрованим правом оренди.
 
В п.5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз`яснено, що відповідно до статтей 215 та 216 ЦК вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.
 
Суд вірно послався в рішенні на те, що позивач не є стороною договору купівлі-продажу земельної ділянки від 15.01.2018 року, а набув право власності на нежитлове підвальне приміщення коли право власності на спірну земельну ділянку було зареєстроване за ОСОБА_2 і дана інформація була доступною для позивача.
Під чс укладення договору купівлі-продажу земельної ділянки, який позивач просив визнати недійсним, позивач іще не був власником підвального приміщення, а тому права останнього на час укладення такого договору не могли бути порушені.
 
Доводи скарги про не вірне застосування норм матеріального права, колегія суддів не приймає з огляду на наступне.
Відповідно до статті 1 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку», прибудинкова територія - територія навколо багатоквартирного будинку, визначена на підставі відповідної містобудівної та землевпорядної документації У межах земельної ділянки, на якій розташовані багатоквартирний будинок і належні до нього будівлі та споруди, що необхідна для обслуговування багатоквартирного будинку та задоволення житлових, соціальних і побутових потреб власників (співвласників та наймачів (орендарів) квартир, а також нежитлових приміщень, розташованих у багатоквартирному будинку.
 
Земельна ділянка площею 0,0421 га з кадастровим номером 3210300000:04:010:0093, власником якої Фізична особа-підприємець ОСОБА_2 є належним чином сформованою відповідно до статті 79-1 Земельного кодексу України та є об`єктом цивільних правовідносин з 2004 року,  приміщення АДРЕСА_2 за адресою: АДРЕСА_1 є самостійним об`єктом нерухомості. 
Земельна ділянка під будинком АДРЕСА_1 не є сформованою відповідно до статті 79-1 Земельного кодексу України та знаходиться у комунальній власності територіальної громади міста Біла Церква, доказів, що спірна земельна ділянка  входить до прибудинкової території будинку АДРЕСА_1 суду надано не було.
05.02.2019 року, позивач відповідно до результатів проведеного електронного аукціону № иА-Р8-2019-01-02-000009-2, протокол про результати якого був сформований 22.01.2019 року та затверджений наказом начальника управління комунальної власності та концесії Білоцерківської міської ради № 17 від 31 січня 2019 року, на підставі рішення Білоцерківської міської ради № 405 від 26 червня 2007 року «Про приватизацію об`єктів міської комунальної власності та внесення змін в попередні рішення», придбав за Договором купівлі-пролажу № 2 від 05.02.2019 року в Управління комунальної власності та концесії Білоцерківської міської ради нежитлове підвальне приміщення АДРЕСА_1, площею 266, 2 м кв., за адресою: АДРЕСА_1 .
 
Згідно Свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого управлінням житлово-комунального господарства 22.02.2007 року, на підставі рішення дев`ятої сесії Білоцерківської міської ради від 26.12.2006 року за №203, зареєстрованого в Білоцерківському МБТІ в реєстрі прав власності згідно витягу №31655274 від 13.10.2011р., власником нежитлового підвального приміщення АДРЕСА_1 було визнано територіальну громаду міста Біла Церква.
 
Скаржник та третя особа ОСОБА_3 є власниками нежитлових приміщень за адресою: АДРЕСА_1 .
 
За вищевказаною адресою знаходиться житловий багатоповерховий будинок. Однак, згідно конструкції та конфігурації будівлі вбачається, що нежитлове приміщення АДРЕСА_2, власником якого є Фізична особа-підприємець ОСОБА_2 , хоча й знаходяться за однією адресою з житловим будинком, по АДРЕСА_1 , але, лише, однією стіною примикає до багатоповерхового житлового будинку та має окремі комунікації, окремий вхід, дах. Наведене підтверджено Звітом., в якому зокрема містяться схематичні зображення, та фото, як доказ того, що приміщення АДРЕСА_2 є самостійним об`єктом нерухомості.
 
Отже враховуючи наявні в справі докази, суд дійшов вірного висновку про недоведеність позивачем порушення його прав, як співвласника багатоквартирного будинку, яке останній набув лише у 2019 році.
 
      Посилання в скарзі на надання судом не належної оцінки звіту є безпідставні, оскільки на його спростування позивач жодних доказів не подав ні до суду першої ні до суду апеляційної інстанції.
 
Не спростовують правильність висновків суду першої інстанції посилання апеляційної скарги на Постанову Великої Палати Верховного Суду від 06 червня 2018 року у справі № 826/631/15, постанова Великої Палати Верховного Суду від 21 березня 2018 року у справі № 184/2470/13, адже в даних рішеннях вирішувалось спори, які виникли з зовсім інших, не аналогічних правовідносин.
 
Інші доводи апеляційної скарги правильність висновків суду першої інстанції також не спростовують.
Апеляційний суд приходить до висновку про те, що судом першої інстанції дана належна оцінка доводам сторін у сукупності з наданими сторонами доказами, висновки суду щодо відсутності правових підстав для задоволення позовних вимог відповідають обставинам справи, доводи, викладені у апеляційній скарзі, не спростовують їх, тому підстав для скасування оскаржуваного рішення немає.
За змістом ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Судом встановлено, що рішення ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому суд апеляційної інстанції, керуючись ст. 375 ЦПК України залишає його без змін.
Враховуючи, те що апеляційна скарга залишається без задоволення, у суду апеляційної інстанції відсутні підстави для зміни розподілу судових витрат судом першої інстанції. Судовий збір за подання апеляційної скарги слід покласти на особу, яка подала апеляційну скаргу. Іншими учасниками справи не заявлено до відшкодування судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у апеляційному суді.
Керуючись ст. ст. 367-368, 374-375, 381-384, 389 ЦПК України, суд,-
П О С Т А Н О В И В :
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 24 грудня 2019 року  залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів із дня складення повного судового рішення шляхом подачі скарги безпосередньо до Верховного Суду.
Повний текст постанови    складено 20 травня 2020 року.
Головуючий                                         
Судді