Постанова
Іменем України
 
02 червня 2020 року
м. Київ
 
справа № 330/1663/16-ц
провадження № 61-48462св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Крата В. І. (суддя-доповідач), Дундар І. О., Краснощокова Є. В.,
 
учасники справи:
позивач -  ОСОБА_1 ,
відповідачі:  ОСОБА_2 , відділ Держгеокадастру в Якимівському районі Запорізької області,
треті особи: обслуговуючий кооператив «Любава Приазов`я», Якимівська районна державна адміністрація в інтересах якої діє Мелітопольська місцева прокуратура Запорізької області,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Запорізького апеляційного суду від 06 листопада 2018 року у складі колегії суддів: Кримської О. М., Бєлки В. Ю., Дашковської А. В.,
 
ІСТОРІЯ СПРАВИ
Короткий зміст позовних вимог
 
В серпні 2016 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_2 , Відділу Держземагентства в Якимівському району Запорізької області про визнання недійсним державного акту про право власності на земельну ділянку та повернення земельної ділянки.
 
Позов мотивовано тим, що у власності  ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про право власності від 17грудня 2012 року знаходиться літній будинок на території бази відпочинку «ІНФОРМАЦІЯ_1 » за адресою: АДРЕСА_2 . В ході користування цим будинком у позивача виникли складності у користуванні пляжем, оскількичастина пляжу, на його думку, незаконно була передана у приватну власність. Земельна ділянка площею 0,0812 га була придбана відповідачем за договором купівлі-продажу від 28 липня 2010 року, на підставі якого ОСОБА_2 отримав державний акт про право власності на цю земельну ділянку серії ЯЛ № 127877 від 23 лютого 2012 року. Раніше спірна земельна ділянка була складовою частиною земельної ділянки площею 2,0 га, на яку було оформлено державний акт на ім`я  ОСОБА_3 , який постановою Якимівського районного суду Запорізької області від 11 травня 2011 року був визнаний незаконним та скасований, визначено, що зміна цільового призначення цієї земельної ділянки на «ведення особистого селянського господарства» є протизаконною. Також ухвалою Якимівського районного суду від 13 липня 2015 року було роз`яснено цю постанову і зазначено, що причиною скасування державного акту є також та обставина, що вона знаходиться в межах пляжної зони прибережних захисних смуг Азовського моря, та зміни її цільового призначення, а також посилаючись на те, що перебування на відстані менше, ніж 100 метрів від урізу води. Враховуючи те, що спірна земельна ділянка, яка належить відповідачу, входила до складу цієї земельної ділянки площею 2,0 га та щодо якої було встановлено незаконність змін її виділення приватній власності землі у пляжній зоні порушує права позивача як громадянина України щодо вільного користування цією землею у режимі, який може бути встановлено виключно державою, а не приватною особою на свій розсуд, вважає, що державний акт про право власності на земельну ділянку на ім`я ОСОБА_2 виданий незаконно, а земельна ділянка підлягає поверненню у державну власність у відповідності до вимог чинного законодавства.
 
ОСОБА_1 просив:
визнати недійсним державний акт про право власності на земельну ділянку з кадастровим № 2320355400611600370172 серії ЯЛ № 127877, виданий 23 лютого 2012 року відділом Держкомзему України в Якимівському районі на ім`я ОСОБА_2 , 
повернути зазначену земельну ділянку у власність держави.
 
Короткий зміст рішень суду першої інстанції
 
Ухвалою Якимівського районного суду Запорізької області від 19 грудня 2016 року залучено до участі у розгляді справи в якості третьої особи Якимівську району державну адміністрацію, замінено відповідача у справі відділ Держземагенства в Якимівському районі на правонаступника відділ Держгеокадастру в Якимівському районі у Запорізькій області.
 
Рішенням Якимівського районного суду Запорізької області від 17 травня 2017 року позов ОСОБА_1 задоволено.
 
Визнано недійсним державний акт про право власності на земельну ділянку з кадастровим № 2320355400:11:003:0172, серії ЯЛ № 127887, виданий 23 лютого 2012 року відділом Держкомзему України в Якимівському районі на ім`я ОСОБА_2 .
 
Повернуто у власність держави земельну ділянку загальною площею 0,0812 га, цільове призначення для ведення особистого селянського господарства, яка розташована за адресою: Запорізька область, Якимівський район, Кирилівська селищна рада, за межами населеного пункту, належить ОСОБА_2 на підставі державного акту про право власності на земельну ділянку серії ЯЛ № 127887, виданий 23 лютого 2012 року Відділом Держкомзему України в Якимівському районі, кадастровий номер земельної ділянки № 2320355400:11:003:0172.
 
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що земельна ділянка з кадастровим номером 2320355400:11:003:0172, державний акт про власності на яку оспорюється в даному провадженні, раніше входила до складу земельної ділянки площею 2,0 га, кадастровий № 2320355400:11:003:0078, державний акт про право власності на яку було визнано незаконним і скасовано постановою Якимівського районного суду Запорізької області від 11 травня 2011 року по справі № 2а-4/2011. Знаходження земельної ділянки площею 0,0812 га, кадастровий №2320355400:11:003:0172, в пляжній зоні обумовлює можливість власності на неї тільки для органів місцевого самоврядування та держави, у приватній власності такі землі не можуть перебувати. Таким чином, господарська діяльність відповідача ОСОБА_2 на зазначеній земельній ділянці не передбачена ні земельним, ні водним законодавством, та обмежує не тільки право позивача на вільний доступ до пляжної зони, а й порушує право власності на ці землі органів місцевого самоврядування та держави. Державний акт про право власності на земельну ділянку серії ЯЛ № 127887 від 23.02.2012 року видано відділом Держкомзему України в Якимівському районі, правонаступником якого є відповідач Відділ Держгеокадастру України в Якимівському районі Запорізької області. Позовні вимоги в частині визнання недійсним зазначеного державного акту фактично є вимогами про оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.
 
Коли майно придбано за договором в особи, яка не мала права його відчужувати, то власник має право на підставі статті 388 ЦК звернутися до суду з позовом про витребування майна у добросовісного набувача, а не з позовом про визнання договору про відчуження майна недійсним. Це стосується не лише випадків, коли укладено один договір із порушенням закону, а й випадків, коли спірне майно відчужено на підставі наступних договорів. Однак, у даному випадку позивач не має повноважень висувати вимоги про витребування земельної ділянки. Тому суд зробив висновок висновку, що усунення перешкод у користуванні пляжем загального користування, та відновлення прав позивача на таке користування можливе шляхом визнання недійсним державного акту про право власності на земельну ділянку на ім`я ОСОБА_2 , серії НОМЕР_3 , виданого 23 лютого 2012 року відділом Держкомзему України в Якимівському районі, кадастровий №2320355400:11:003:0172 та повернення земельної ділянки у власність держави.
 
Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції
 
Постановою Запорізького апеляційного суду від 06 листопада 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено. Рішення Якимівського районного суду Запорізької області від 17 травня 2017 року в цій справі скасовано та прийнято нову постанову. 
 
В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , відділу Держгеокадастру в Якимівському районі Запорізької області, про визнання недійсним державного акту про право власності на земельну ділянку та повернення земельної ділянки відмовлено.
 
Постанова апеляційного суду мотивована тим, що ОСОБА_2 придбав земельну для ведення особистого селянського господарства площею 0,0812 га, розташованої на території Кирилівської селищної ради Якимівського району Запорізької області на підставі договору купівлі-продажу від 28 липня 2010 року, укладеним зі ОСОБА_4 . В матеріалах справи відсутні відомості, що зазначений договір купівлі-продажу від 28 липня 2010 року є нечинним або оспорюється в судовому порядку. Крім того, в матеріалах справи міститься рішення апеляційного суду Запорізької області від 25 лютого 2015 року, яким скасовано рішення Якимівського районного суду Запорізької області від 12 грудня 2014 року. В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до відділу Держземагенства в Якимівському районі Запорізької області, ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , Кирилівської селищної ради Якимівського району про скасування державного акту про право власності на земельну ділянку серії ЯК № 90553 , виданого 27 червня 2010 року, кадастровий номер № 2320355400:11:003:0172, на ім`я ОСОБА_4 - відмовлено. Правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Отже, при розгляді спору суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Позивачем не надано належних та допустимих доказів, які б підтверджували, що відповідач порушив права власності на житловий будинок чи земельну ділянку позивача. Позивач, зазначаючи, що його земельна ділянка є суміжною з земельною ділянкою відповідача, доказів на підтвердження зазначеного не надав. Крім того, позивачем не надано відомостей щодо того, на якій земельній ділянці розташований його житловий будинок. В копії витягу про державну реєстрацію прав, який наданий позивачем, не зазначено номер житлового будинку. Твердження позивача, що ОСОБА_2 здійснює на своїй земельній ділянці будівельні роботи, чим порушує права позивача щодо володіння, користування житловим будинком та земельною ділянкою, також не підтверджені належними доказами. Апеляційний суд Запорізької області запитував у Департаменту Державної архітектурно-будівельної інспекції у Запорізькій області надати належним чином завірені копії всіх матеріалів позапланової перевірки дотримання ОСОБА_2 вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, проектної документації, державних будівельних норм, стандартів і правил під час виконання будівельних робіт із створення об`єкту будівництва. Таким чином, позивач не довів, що його права порушено, невизнано або оспорено ОСОБА_2 та яким чином наявність оспорюваного державного акту порушує його права.
 
Апеляційний суд вказав, що суд першої інстанції, зазначаючи, що земельна ділянка з кадастровим № 2320355400:11:003:0172 знаходиться в пляжній зоні, що обумовлює можливість власності на неї тільки для органів місцевого самоврядування та держави, не звернув уваги на те, що зазначена обставина порушує інтереси держави, а не ОСОБА_1  Мелітопольська місцева прокуратура Запорізької області вступила в цивільну справу в інтересах держави в особі Якимівської районної державної адміністрації.  Самостійних вимог щодо предмета спору прокурор в цій цивільній справі не заявляє. З матеріалів справи вбачається, що спірна земельна ділянка розташована за межами населеного пункту, головним розпорядником земельних ділянок сільськогосподарського призначення, які знаходяться за межами населеного пункту та перебувають у державній власності є Держгеокадастр. Тому висновки суду першої інстанції, викладені у рішенні не відповідають обставинам справи; суд неправильно застосував норми матеріального права, і помилково зробив висновок про обґрунтованість вимог позивача, та порушення прав позивача щодо користування житловим будинком та земельною ділянкою відповідачем ОСОБА_2 .
 
Аргументи учасників справи
 
У грудні 2018 року  ОСОБА_1 подав касаційну скаргу в якій просив оскаржену постанову скасувати та залишити в силі рішення суду першої інстанції. При цьому посилався на те, що апеляційний суд неправильно застосував норми матеріального права та порушив норми процесуального права.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що приймаючи постанову про відмову у задоволенні позову, Запорізький апеляційний суд не врахував, що земельна ділянка, належна на праві власності ОСОБА_2 , розташовується на території колишньої бази відпочинку «Любава» на Федотовій косі , та знаходиться поблизу моря в межах пляжної зони прибережних захисних смуг на відстані менш ніж 100 метрів від урізу води. Апеляційний суд не врахував, що землі під пляжами можуть знаходитись лише в державній чи комунальній власності та передаються приватним особам виключно в оренду. У разі надання права користування пляжною зоною користувачі зобов`язані забезпечити безперешкодний та безоплатний прохід вздовж берега моря, морської затоки чи лиману. Крім цього, Департамент Державної архітектурно-будівельної інспекції у Запорізькій області надав копії матеріалів адміністративної справи відносно ОСОБА_2 , з яких вбачається, що за результатами позапланової перевірки відповідачу видано припис № 156 від 02 листопада 2016 року, в якому встановлено, що факт виконання будівельних робіт з будівництва будівлі на пляжній зоні бази відпочинку Федотова коса, Кирилівська селищна рада, Якимівський район, Запорізька область, здійснюються без отримання реєстрації органом державного архітектурно-будівельного контролю декларації про початок виконання будівельних робіт. Тобто, факт виконання будівельних робіт доведено матеріалами справи і Запорізький апеляційний суд протирічить власним доводам.
 
Крім цього, матеріали справи містять докази, що земельна ділянка відповідача межує із земельною ділянкою, на якій знаходиться будинок позивача. Земельна ділянка, державний акт про право власності на яку оскаржується, входила до складу земельної ділянки загальною площею 2,00 га, кадастровий № 2320355400:11:003:0078, яка знаходилась в межах пляжної зони прибережних захисних смуг на відстані менш ніж 100 м від урізу води Азовського моря. Ухвалою Якимівського районного суду Запорізької області від 13 липня 2015 року роз`яснено Постанову від 11 травня 2011 року, і зазначено, що причиною скасування державного акту є та обставина, що частина земельної ділянки загальною площею 2,00 га, кадастровий № 2320355400:11:003:0078, належна ОСОБА_3 , з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, розташована на території Кирилівської селищної ради Якимівського району Запорізької області, знаходиться в межах пляжної зони прибережних захисних смуг на відстані менш ніж 100 м від урізу води.
 
У січні 2019 року ОСОБА_2 подав відзив на касаційну скаргу, в якому просив відмовити у задоволенні касаційної скарги та залишити без змін оскаржену постанову апеляційного суду.
 
Відзив на касаційну скаргу мотивовано тим, що ОСОБА_1 в касаційній скарзі зазначає, що знаходження земельної ділянки кадастровий № 2320355400:11:003:0172 у власності і користуванні ОСОБА_2 перешкоджає особистим правам позивача та громадським інтересам, а тому є необхідним повернення зазначеної земельної ділянки у власність держави, оскільки вона розміщена за межами населених пунктів, і лише держава може забезпечити у повній мірі охорону землі відповідної категорії. Права  ОСОБА_1  жодним чином не порушені оспорюваним Державним актом про право власності на земельну ділянку, та  ОСОБА_1  не уповноважений діяти в інтересах інших осіб, він не має матеріального інтересу у вирішенні спору та не має права для звернення до суду із відповідним позовом. ОСОБА_1 фактично сам і зазначає, що подання такої позовної заяви належить до компетенції саме державних органів.
 
Рух справи
 
Ухвалою Верховного Суду від 26 грудня 2018 року відкрито касаційне провадження у справі.
 
Ухвалою Верховного Суду від 14 лютого 2019 року відмовлено у задоволенні заяви ОСОБА_1 , яка підписана представником ОСОБА_7 , про забезпечення позову.
 
У пункті 2 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» від 15 січня 2020 року № 460-IX, який набрав чинності 08 лютого 2020 року, встановлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.
 
Позиція Верховного Суду
 
Колегія суддів відхиляє аргументи, які викладені у касаційній скарзі, з таких мотивів.
 
Апеляційний суд встановив, що ОСОБА_1 , на підставі свідоцтва про право власності НОМЕР_4 від 17 грудня 2012 року, належить Ѕ частина житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .
 
ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу земельних ділянок № 2900 від 10 червня 2010 року отримала Державний акт на право власності на земельну ділянку, кадастровий номер № 2320355400:11:003:0172.
 
Між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки від 28 липня 2010 року для ведення особистого селянського господарства площею 0,0812 га, яка розташована на території Кирилівської селищної ради Якимівського району Запорізької області. Договір посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Рудкевичем Є. В. та зареєстрований в реєстрі за № 4051.
 
ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки № 4051 від 28 липня 2010 року видано державний акт на право власності на земельну ділянку від 23 лютого 2012 року, кадастровий номер № 2320355400:11:003:0172, серія ЯЛ № 127887.
 
Рішенням апеляційного суду Запорізької області від 25 лютого 2015 року скасовано рішення Якимівського районного суду Запорізької області від 12 грудня 2014 року та відмовлено в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до відділу Держземагенства в Якимівському районі Запорізької області, ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , Кирилівської селищної ради Якимівського району про скасування державного акту про право власності на земельну ділянку серії ЯК № 90553 , виданого 27 червня 2010 року, кадастровий номер № 2320355400:11:003:0172, на ім`я ОСОБА_4 .
 
Згідно частини першої статті 15, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
 
Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.
 
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справі № 643/17966/14-ц (провадження № 14-203цс19) зазначено: «стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. Таким чином, у разі неспростування презумпції правомірності договору (у справі, що переглядається, - у зв`язку зі скасуванням судового рішення) всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню».
 
У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 27 січня 2020 року в справі № 761/26815/17 (провадження № 61-16353сво18) зроблено висновок, що «недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим».
 
Апеляційний суд встановив, щов матеріалах справи відсутні відомості, що зазначений договір купівлі-продажу від 28 липня 2010 року є недійсним або оспорюється в судовому порядку. Позивачем не надано належних та допустимих доказів, які б підтверджували, що відповідач порушив права власності на житловий будинок чи земельну ділянку позивача. Позивач не довів, що його права порушено, невизнано або оспорено ОСОБА_2 та яким чином наявність оспорюваного державного акту порушує його права.
 
За таких обставин, апеляційний суд обґрунтовано відмовив в задоволенні позовних вимог.
 
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржена постанова прийнята без додержання норм матеріального і процесуального права та зводяться до переоцінки доказів у справі, що, відповідно до положень статті 400 ЦПК України, знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду. У зв`язку з наведеним, колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, оскаржені рішення без змін, а тому судовий збір за подання касаційної скарги покладається на особу, яка подала касаційну скаргу. 
 
Керуючись статтями 400 та 410 (в редакції, чинній станом на 07 лютого 2020 року), 401, 409, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення.
 
Постанову Запорізького апеляційного суду від 06 листопада 2018 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Судді:                                                                                              В. І. Крат
 
І. О. Дундар
 
Є. В. Краснощоков