Постанова
Іменем  України 
 
03 червня 2020 року
м. Київ
 
справа № 442/1652/18
провадження № 61-4851св19 
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого - Червинської М. Є. (суддя-доповідач),
суддів: Антоненко Н. О., Бурлакова С. Ю., Крата В. І., Коротуна В. М.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - ОСОБА_2 ,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області в складі судді Крамара О. В. від 01 червня 2018 року та постанову Львівського апеляційного суду в складі колегії суддів:               Ніткевича А. В., Бойко С. М., Копняк С. М. від 05 лютого 2019 року,
 
ВСТАНОВИВ:
1.Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
У березні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до відповідача ОСОБА_2 про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини.
Свої вимоги позивач мотивувала тим, що її батьки ОСОБА_3 та ОСОБА_4 під час шлюбу збудували житловий будинок АДРЕСА_1 . ІНФОРМАЦІЯ_1 її батько ОСОБА_4 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть НОМЕР_1 , видане 08 вересня 2017 року. Звернувшись до приватного нотаріуса Дрогобицького міського нотаріального округу  Москалик Л. П. було з`ясовано, що спадкова справа відкрита за зверненням ОСОБА_2 , яка є спадкоємцем на підставі заповіту. За життя батько ніколи не розповідав про складання ним заповіту на його сестру ОСОБА_2 . Наявність заповіту позбавляє права на спадщину за законом, тому вона не звернулася вчасно до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини після смерті батька. Зі змісту заповіту вона довідалася, що він підписаний не батьком, а іншою особою. На даний час є необхідним визначити додатковий строк, достатній для подання заяви про прийняття спадщини.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від                         01 червня 2018 року позов задоволено. Визначено ОСОБА_1 додатковий строк у два місяці з дня набрання законної сили рішення суду для подання заяви про прийняття спадщини.
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що ОСОБА_1 має право, як спадкоємець за законом на прийняття спадщини після смерті батька, однак в силу об`єктивних (наявність заповіту) обставин, не змогла у шестимісячний строк з часу відкриття спадщини, встановлений частиною першою статті 1270 ЦК України, подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини.
Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції
Постановою Львівського апеляційного суду від 05 лютого 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишено без задоволення. Рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 01 червня                 2018 року залишено без змін.
Апеляційний суд погоджуючись з висновками місцевого суду про задоволення позову, зазначив про підставність позовних вимог та необхідність визначення ОСОБА_1 додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини.
Аргументи учасників справи
Короткий зміст вимог касаційної скарги
У березні 2019 року ОСОБА_2 подала до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від                  01 червня 2018 року та постанову Львівського апеляційного суду від                    05 лютого 2019 року, у якій посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального та порушення норм процесуального права, просить скасувати зазначені судові рішення та відмовити в позові.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що позивач не входить до кола спадкоємців після смерті ОСОБА_4 , оскільки спадкове майно охоплено заповітом, складеним на її ім`я. Зазначений заповіт судовими рішеннями недійсним не визнавався. Суди попередніх інстанцій допустили неправильне тлумачення закону, зокрема статті 1272 ЦК України, дійшли до помилкового висновку про наявність у позивача підстав для задоволення позову.
 
Узагальнені доводи відзиву на касаційну скаргу
 
У квітні 2018 року на адресу Верховного Суду від ОСОБА_1 надійшов відзив на касаційну скаргу ОСОБА_2 , у якому заявник просить зазначену касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення без змін. Зазначає, що суди попередніх інстанцій вірно застосували до виниклих правовідносин статті 1216, 1220, 1222, 1270 ЦК України.
 
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції
 
Ухвалою Верховного Суду у складі Касаційного цивільного суду від                               13 березня 2019 року відкрито касаційне провадження в указаній справі і витребувано цивільну справу № 442/1652/18 з Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області,
 
Ухвалою Верховного Суду у складі Касаційного цивільного суду від 12 травня 2020 року зазначену справу призначено до розгляду.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судом
Суд установив, що позивач у справі ОСОБА_1 є донькою ОСОБА_3 та ОСОБА_4 .
За час шлюбу батьки позивача ОСОБА_3 та ОСОБА_4 збудували житловий будинок АДРЕСА_1 , право власності на який було зареєстровано за                  ОСОБА_4 .
Згідно заповіту від 20 вересня 2007 року, ОСОБА_4 все своє майно, де б воно не було і з чого б воно не складалося і все те, що йому буде належати на день смерті і на що він за законом матиме право, заповів сестрі              ОСОБА_2. Заповіт був посвідчений секретарем виконкому Солонської сільської ради Галайко Н. П., зареєстрований в реєстрі за № 43.
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть Серія НОМЕР_1 , виданим виконавчим комітетом Солонської сільської ради.
Після смерті ОСОБА_4 відкрилась спадщина на належне йому майно.
2.Мотивувальна частина
Позиція Верховного Суду
 
08 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року                 № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ».
 
Частиною другою розділу ІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» установлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.
 
За таких обставин розгляд касаційної скарги ОСОБА_2 на рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 01 червня                  2018 року та постанову Львівського апеляційного суду від 05 лютого                   2019 року здійснюється Верховним Судом в порядку та за правилами ЦПК України в редакції Закону від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII, що діяла до 08 лютого 2020 року.
 
Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Касаційна скарга  ОСОБА_2 підлягає задоволенню.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. 
 
Відповідно до положень статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).
 
Частиною першою статті 1269, частиною першою статті 1270 ЦК України встановлено, що спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини. Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.
 
Відповідно до частини третьої статті 1272 ЦК України за позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини.
 
Відповідно до роз`яснень, викладених у пункті 24 постанови від 30 травня                 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», вирішуючи питання визначення особі додаткового строку, суд досліджує поважність причин пропуску строку для прийняття спадщини. При цьому необхідно виходити із того, що поважними є причини, пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій.
 
Звертаючись з позовними вимогами про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини, поважними причинами пропуску строку ОСОБА_1 указувала те, що  15 березня 2018 року, ознайомилася із заповітом від 20 вересня 2007 року, складеного від імені її батька ОСОБА_4 на ім`я ОСОБА_2 , який власне був, на її думку, перешкодою для подання заяви нотаріусу, та зі змісту якого вона довідалася про порушення її права на спадщину, оскільки виконаний підпис від імені спадкодавця у заповіті її батькові не належить.
 
Наведені ОСОБА_1 причини не є об`єктивними, непереборними та істотними труднощами, які відповідно до положень частини третьої статті 1272 ЦК України можуть бути визнані поважними для визначення додаткового строку для прийняття спадщини. 
 
Тобто у справі, яка переглядається, спадкоємець своєчасно  спадщину не прийняла через те, що не знала, що її батько заповів спадкове майно відповідачці, тобто свідомо, за відсутності будь-яких перешкод не вчиняла дії з прийняття  спадщини протягом шести місяців з моменту її відкриття.     
 
Аналогічні правові позиції викладено у постановах Верховного Суду України           № 6-85цс12 від 26 вересня 2012 року та № 6-1215цс16від 14 вересня                  2016 року.
 
За таких обставин суди попередніх інстанцій дійшли помилкового висновку про застосування до спірних правовідносин  положень частини третьої статті 1272 ЦК України.
 
Частиною першою статті 412 ЦПК України підставою для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
 
Згідно з частинами другою та третьою статті 412 ЦПК України порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення лише за умови, якщо це порушення призвело до ухвалення незаконного рішення; неправильним застосуванням норм матеріального права вважається неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягає застосуванню.
 
За таких обставин касаційний суд дійшов висновку про скасування рішень судів першої та апеляційної інстанцій та ухвалення нового рішення про відмову у позові.
 
Керуючись статтями  400, 409, 410, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.
 
Рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від                       01 червня 2018 року та постанову Львівського апеляційного суду від                     05 лютого 2019 року скасувати.
 
У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини відмовити.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту проголошення.
 
Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий	М. Є. Червинська  	
Судді:	Н. О. Антоненко  	
 	С. Ю. Бурлаков  	
 	В. І. Крат  	
 	В. М. Коротун