П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
_______________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

28 травня 2020 р.	м.Одеса	Справа № 400/1152/20	

                                                                                Головуючий в 1 інстанції: Устинов І. А.
                                                                                рішення суду 1 інстанції прийнято у м. Миколаїв
                                                                                 23 березня 2020 року
          
П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: 
судді-доповідача:                                                    Танасогло Т.М.,
суддів:                                                                       Димерлія О.О., Єщенка О.В.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Дорошкевич Віри Леонідівни на рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 23.03.2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Дорошкевич Віри Леонідівни, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача – Товариство з обмеженою відповідальністю “Фінфорс”, про визнання протиправною та скасування постанови від 29.10.2019 року № 61425572,-
В С Т А Н О В И В :

У березні 2020 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Дорошкевич Віри Леонідівни, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача – Товариство з обмеженою відповідальністю “Фінфорс”, про визнання протиправною та скасування постанови від 29.10.2019 року № 61425572.
Обґрунтовуючи свої вимоги позивач зазначила, що постанова про відкриття виконавчого провадження від 29.10.2019р. винесена з порушенням закону, оскільки виконавчим округом відповідача є м. Київ, а позивач не має ані місця проживання, ані майна у м. Києві. Крім того, позивач ніколи не перебувала у договірних відносинах з ТОВ «Фінфорс», жодного документу від третьої особи про наявність боргу позивач не отримувала, що стало підставою про видання нотаріусом виконавчого напису № 2323 від 25.02.2020 року позивачу також не відомо.
Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 23 березня 2020 року адміністративний позов задоволено повністю.
Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, приватним виконавцем виконавчого округу міста Києва Дорошкевич Вірою Леонідівною подано до суду апеляційну скаргу, в якій зазначено про порушення судом першої інстанції під час ухвалення вищевказаного рішення норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.
У своїх доводах апелянт зазначає, що дії приватного виконавця були вчинені відповідно до Закону України «Про виконавче провадження», оскільки виконавчим написом № 2323 від 25.02.2020 року, виданим приватним нотаріусом Броварського районного нотаріального округу Київської області встановлено серед іншого, місце проживання Боржника – АДРЕСА_1 . Тобто, виконавчим документом встановлено, що місце проживання боржника – ОСОБА_1 , знаходиться в межах виконавчого округу м. Києва.
05.05.2020 року від позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу, у якому позивач вказує, що апеляційна скарга є необґрунтованою та незаконною і такою, що не підлягає задоволенню, оскільки згідно змісту виконавчого напису № 2323 та Договору про надання коштів у позику, у тому числі на умовах фінансового кредиту від 11.05.2018 року № 262066-а на підставі якого вчинено виконавчий напис, адресою реєстрації позивача є АДРЕСА_2 . В оскаржуваній постанові від 02.03.2020 року про відкриття виконавчого провадження № 61425572 відповідач зазначає лише одну адресу позивача – АДРЕСА_3 , хоча станом на момент відкриття виконавчого провадження йому була відома адреса місця реєстрації позивача у місті Миколаєві, яка зазначена у виконавчому написів нотаріуса. Оскільки, відповідач не пересвідчився з достовірних джерел всупереч припсам ч. 5 ст. 24 ЗУ «Про виконавче провадження» про наявність боржника, його майна або місця роботи на території виконавчого органу м. Києва, постанова про відкриття ВП № 61425572 винесена відповідачем протиправно.
Судова колегія вважає, що апеляційну скаргу можливо розглянути в порядку письмового провадження відповідно до п.1 ч.1 ст. 311 КАС України.
Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується наявними в матеріалах справи письмовими доказами, постановою від 02.03.2020 року приватним виконавцем виконавчого округу міста Київ Дорошкевич Вірою Леонідівною, відкрито виконавче провадження № 61425572 з примусового виконання виконавчого напису нотаріуса виданого 25.02.2020 року № 2323.
Позивач, отримавши повідомлення банку дізналася про те, що на її банківський рахунок накладено арешт в межах суми 8782,80 грн. на підставі постанови приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Дорошкевич Віри Леонідівни (надалі Відповідач) про арешт коштів боржника від 02.03.2020 р. №61425572.
Згідно з інформації з Єдиного реєстру боржників від 13.03.2020р. вказане вище провадження відкрито на підставі постанови відповідача від 02.03.2020р. про примусове виконання виконавчого напису нотаріуса №2323 виданого 02.03.2019 р. приватним нотаріусом Броварського районного нотаріального округу Київської області Колейчиком В.В. про стягнення з позивача на користь ТОВ «Фінфорс» заборгованості в розмірі 8782,80 грн.
Відповідно до оскаржуваної постанови, судом встановлено, що ТОВ «Фінфорс» є стороною виконавчого провадження № 61425572 (стягувачем).
Позивач в позовній заяві зазначила, що ніколи не перебувала у договірних відносинах з ТОВ   Фінфорс, а тому їй не відомо у зв`язку з чим нотаріусом було видано виконавчий напис №2323 від 25.02.2020 р. Крім того, позивач вказала, що ні копії вказаного виконавчого напису, ні документів, які стали підставою для його видачі, ні жодних інших документів про наявність та необхідність погашення боргу від ТОВ «Фінфорс» вона не отримувала.
Відповідно до Інформаційної довідки № 23011320200313 від 13.03.2020 р. за даними Єдиного реєстру приватних виконавців виконавчим округом в якому здійснює свою діяльність відповідач є м. Київ.
Позивач вважає, що відповідач не мала повноважень приймати до виконання виконавчий напис, враховуючи територіальні межі діяльності приватного виконавця, у зв`язку із чим звернулась до суду з даним позовом.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що виконавче провадження № 61425572 відповідачем відкрито протиправно, що є підставою для задоволення позовних вимог, оскільки виконавчим округом відповідача є м. Київ. Доказів зареєстрованого місця проживання або місцезнаходження боржника у місті Києві та наявності у позивача майна на території міста Києва відповідач не надала. 
Судова колегія погоджується з таким висновком суду першої інстанції, вважає його обґрунтованим, виходячи з наступного.
Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, визначено Законом України від 02.06.2016 №1404-VIII "Про виконавче провадження" (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).
За приписами ч. 1 ст. 5 Закону України № 1404-VIII від 02.06.2016 "Про виконавче провадження" (далі - Закон № 1404), примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів".
Згідно з ч. 2 ст. 25 Закону України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів", приватний виконавець має право приймати до виконання виконавчі документи, місце виконання яких відповідно до Закону України "Про виконавче провадження" знаходиться у межах Автономної Республіки Крим, області або міста Києва чи Севастополя, у яких розташований його виконавчий округ.
Поряд з цим, відповідно до ч. 1 ст. 24 Закону № 1404, місцем виконання рішення є місце проживання, перебування, роботи боржника або місцезнаходження його майна.
Судова колегія зазначає, що виконавче провадження здійснюють органи державної виконавчої служби (державні виконавці) та у передбачених Законом № 1404 випадках приватні виконавці. Останні здійснюють примусове виконання рішень, зокрема, й на підставі виконавчих написів нотаріусів. Приватний виконавець приймає до виконання виконавчі документи виключно у двох випадках: або за місцем проживання, перебування боржника-фізичної особи, за місцезнаходженням боржника-юридичної особи, або за місцезнаходженням майна боржника. 
Однією з підстав для відкриття виконавчого провадження є заява стягувача про примусове виконання рішення. У такій заяві стягувач має право зазначити відомості, що ідентифікують боржника чи можуть сприяти примусовому виконанню рішення (рахунок боржника, місце роботи чи отримання ним інших доходів, конкретне майно боржника та його місцезнаходження тощо), рахунки в банківських установах для отримання ним коштів, стягнутих з боржника.
Пунктом 3 частини 1 статті 3 Закону №1404 визначено, що виконавчі написи нотаріусів віднесено до виконавчих документів, які підлягають примусовому виконанню.
Відповідно до частиною 2 статті 25 Закону №1403 приватний виконавець має право приймати до виконання виконавчі документи місце виконання яких відповідно до Закону України "Про виконавче провадження" знаходиться у межах Автономної Республіки Крим, області або міста Києва чи Севастополя, у яких розташований його виконавчий округ.
Як вірно встановлено судом першої інстанції та підтверджується наявними у справі письмовими доказами, виконавчим округом відповідача є м. Київ. 
Таким чином, відповідач – приватний виконавець Дорошкевич В.Л. має право здійснювати провадження виконавчих дій, зокрема, пов`язаних з відкриттям виконавчого провадження, у територіальних межах м. Києва. У розумінні вимог ст.. 24 Закону № 1404, це можливо у випадку, якщо місце проживання або місцезнаходження боржника зареєстроване у м. Києві або ж майно боржника знаходиться у м. Києві.
Відповідно до наявної в матеріалах справи копії паспорту позивача, ОСОБА_1 зареєстрована з 13.07.2001 року по теперішній час за адресою: АДРЕСА_4 , що було вірно встановлено судом першої інстанції. 
Колегія суддів зазначає, що про реєстрацію чи проживання за адресою АДРЕСА_3 , яка вказана в оскаржуваній постанові як адреса боржника належних письмових доказів відповідачем чи стягувачем не зазначено та суду ані під час розгляду справи у суді першої інстанції, ані під час розгляду апеляційної скарги, не надано. 
Матеріали справи не містять жодних письмових доказів проживання ОСОБА_1 за вказаною адресою.
Окрім того, судова колегія звертає увагу на те, що у відповідності до договору надання коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту від 2018-05-11 за №266066-А, адреса ОСОБА_1 вказана за місцем реєстрації, а саме: АДРЕСА_2 , жодних інших адрес в тому числі – АДРЕСА_5 , АДРЕСА_6 не зазначено (а.с.33-43).
Жодного письмового доказу наявності у позивача іншого майна (рухомого та/або нерухомого) території м. Києва відповідачем не надано.
На підставі викладеного, колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції, що виконавче провадження № 61425572 відкрито відповідачем протиправно.
Приписами ст.29 ЦК України визначено, що місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово.
Відповідно до п.10 ч.4 ст.4 ЗУ «Про виконавче провадження», виконавчий документ повертається стягувачу органом державної виконавчої служби, приватним виконавцем без прийняття до виконання протягом трьох робочих днів з дня його пред`явлення, якщо виконавчий документ пред`явлено не за місцем виконання або не за підвідомчістю.
Вказана норма свідчить, що при відкритті виконавчого провадження на виконавця покладено обов`язок перевірити чи такий виконавчий документ пред`явлено до виконання за належним місцем виконання.
Однак, вказані обставини не були перевірені та враховані приватним виконавцем Дорошкевич В.Л . під час прийняття оскаржуваної постанови, що зумовлює висновок про прийняття постанови про відкриття виконавчого провадження з порушенням норм чинного законодавства.
Відповідно до ч. 5 ст. 24 Закону № 1404, у разі необхідності проведення перевірки інформації про наявність боржника чи його майна або про місце роботи на території, на яку не поширюється компетенція державного виконавця, державний виконавець доручає проведення перевірки або здійснення опису та арешту майна відповідному органу державної виконавчої служби.
Порядок надання доручень, підстави та порядок вчинення виконавчих дій на території, на яку поширюється компетенція іншого органу державної виконавчої служби, передачі виконавчих проваджень від одного органу державної виконавчої служби до іншого, від одного державного виконавця до іншого визначаються Міністерством юстиції України.
Для проведення перевірки інформації про наявність боржника чи його майна або про місце роботи в іншому виконавчому окрузі приватний виконавець має право вчиняти такі дії самостійно або залучати іншого приватного виконавця на підставі договору про уповноваження на вчинення окремих виконавчих дій, типова форма якого затверджується Міністерством юстиції України.
Попри це, як правильно зазначено судом першої інстанції, відповідач всупереч ч. 5 ст. 24 Закону № 1404, при відкритті виконавчого провадження не пересвідчилася з достовірних джерел, про наявність майна боржника у відповідному виконавчому окрузі.
Крім того, колегія суддів звертає увагу, що за приписами ст. 190 Цивільного кодексу України, майном як особливим об`єктом вважаються окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки.
Річчю, у розумінні ст.. 179 Цивільного кодексу України, є предмет матеріального світу, щодо якого можуть виникати цивільні права та обов`язки.
Відповідно до п. 1.27 ст. 1 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні" (далі Закон № 2346) платіжна картка - електронний платіжний засіб у вигляді емітованої в установленому законодавством порядку пластикової чи іншого виду картки, що використовується для ініціювання переказу коштів з рахунка платника або з відповідного рахунка банку з метою оплати вартості товарів і послуг, перерахування коштів зі своїх рахунків на рахунки інших осіб, отримання коштів у готівковій формі в касах банків через банківські автомати, а також здійснення інших операцій, передбачених відповідним договором.
Згідно п.3.1 ст. 3 Закону № 2346 визначено, що кошти існують у готівковій формі (формі грошових знаків) або у безготівковій формі (формі записів на рахунках у банках).
У відповідності до п. 7.1 ст. 7 Закону № 2346 банки мають право відкривати своїм клієнтам вкладні (депозитні), поточні рахунки, рахунки умовного зберігання (ескроу) та кореспондентські рахунки.
Тобто, наявність самого рахунку у банку, за відсутності на ньому коштів чи цінностей, не породжує цивільні права та обов`язки, оскільки рахунок це - засіб, механізм, спосіб безготівкового здійснення розрахунків, отримання готівки чи інший спосіб розпорядження коштами, що на ньому знаходяться за волевиявленням власника цих коштів.
Судом не встановлено, а відповідачем не надано доказів наявності рахунків позивача відкритих у ТОВ "Фінфорс", чи доказів наявності коштів на картковому рахунку позивача на момент відкриття виконавчого провадження.
З урахуванням викладеного, колегія суддів дійшла висновку, що виконавче провадження № 61425572 відповідачем відкрито протиправно, та наявні підстави для скасування постанови про відкриття ВП №61425572.
Стосовно розподілу судових витрат, в апеляційній скарзі відповідач заявляє, що наданими суду документами обґрунтованість та фактичний обсяг витрат на правничу допомогу у конкретній адміністративній справі не підтверджено належними та допустимими доказами, зазначена сума до відшкодування 4204,00 грн. є недоведеною, підстав для її компенсації відсутні.
Проте, судова колегія такі доводи апелянта вважає необґрунтованими, виходячи з наступного.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката (ч. 2 ст. 134 КАС України).
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат, згідно приписів ч.4 ст.134 КАС України, учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
У відповідності до ч.5 ст.134 КАС України, витрати на правничу допомогу мають бути підтверджені належними доказами та бути співмірними із складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Разом з тим, відповідно до ч. 9 ст. 139 КАС України, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обгрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необгрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.
Заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.
Вказані правові висновки узгоджуються з практикою Європейського суду з прав людини, зокрема, викладеною у пункті 95 рішення у справі "Баришевський проти України" (Заява № 71660/11), пункті 80 рішення у справі "Двойних проти України" (Заява № 72277/01), пункті 88 рішення у справі "Меріт проти України" (заява № 66561/01), тощо.
В свою чергу, з пункту 154 рішення Європейського суду з прав людини у справі Lavents v. Latvia (заява 58442/00) вбачається, що згідно зі статтею 41 Конвенції, Суд відшкодовує лише ті витрати, які, як вважається, були фактично і обов`язково понесені та мають розумну суму.
Аналогічних правових висновків дійшов Верховний Суд у додатковій постанові Верховного Суду від 05.09.2019 року по справі № 826/841/17.
Відповідно до ч. 5 ст. 242 КАС України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Як вбачається з матеріалів справи та вірно встановлено судом першої інстанції, на підтвердження суми витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 4204,00 грн. в матеріалах справи наявний договір про надання професійної правової (правничої) допомоги від 12.03.2020р., укладений позивачем з адвокатом Заливний Я.В.; Акт № АП-0006 від 13.03.2020р. приймання-передачі правових послуг згідно договору про надання правових послуг 13.03.2020р.; квитанція до прибуткового касового ордеру № 4 від 13.03.2020р. на суму 4204,00грн., копія свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю серії МК №001527, копію ордеру за № 1011843 від 12.03.2020р.
Вказані документи наявні в матеріалах справи, на переконання суду є належними та достатніми доказами підтвердження понесених позивачем у даній справі витрат на отримання професійної правової допомоги.
Таким чином, дослідивши усі наявні в матеріалах справи письмові докази, судова колегія дійшла висновку, що сума витрат на правничу допомогу, яку заявлено до відшкодування позивачем у розмірі 4204,00 грн. є співмірною обсягу фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількості витраченого часу, категорії складності справи, об`єму наданих послуг, ціни позову та (або) значенню справи.
Враховуючи все вищевикладене, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції правильно встановлено обставини справи та ухвалено судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому, відповідно до ст.316 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції залишає вказану апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін.
Керуючись ст. ст. 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325 КАС України, суд, –

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Дорошкевич Віри Леонідівни - залишити без задоволення.
Рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 23.03.2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Дорошкевич Віри Леонідівни, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача – Товариство з обмеженою відповідальністю “Фінфорс”, про визнання протиправною та скасування постанови від 29.10.2019 року № 61425572 – залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий суддя 	 	Танасогло Т.М.	
Судді	    	Димерлій О.О.    Єщенко О.В.