ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/4920/20 Справа № 201/8223/19 	  	Суддя у 1-й інстанції - Демидова С. О. Суддя у 2-й інстанції - Свистунова О. В.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 червня 2020 року                                                                м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді – Свистунової О.В.,
суддів – Красвітної Т.П., Єлізаренко І.А.,
за участю секретаря – Гулієва М.І.о.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро

апеляційну скаргу  ОСОБА_1 

на ухвалу Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 11 лютого 2020 року

по цивільній справі за скаргою ОСОБА_1 , заінтересовані особи: державний виконавець Заводського відділу державної виконавчої служби м. Миколаїв Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області Занєвська А.А., Заводський відділ державної виконавчої служби м. Миколаїв Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області, ОСОБА_2 , про визнання неправомірною та скасування постанови про звернення стягнення на заробітну плату, –

В С Т А Н О В И Л А:

У липні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду зі скаргою про визнання неправомірною та скасування постанови про звернення стягнення на заробітну плату, заінтересовані особи: державний виконавець Заводського відділу державної виконавчої служби м. Миколаїв Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області Занєвська А.А., Заводський відділ державної виконавчої служби м. Миколаїв Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області, ОСОБА_2 .

Скарга мотивована тим, що на виконанні Заводського відділу державної виконавчої служби м. Миколаїв Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області перебуває виконавче провадження з виконання виконавчого листа, виданого Жовтневим районним судом м. Дніпропетровська 09.10.2007 року з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 100,00 грн. щомісяця до досягнення дитиною повноліття, починаючи стягнення з 17.05.2004 року.

Державним виконавцем Занєвською А.А. 19.10.2017 року проведено розрахунок заборгованості за вказаним виконавчим листом, відповідно до якого заборгованість ОСОБА_1 за сплати аліментів станом на 01.10.2017 року відсутня. В розділі примітка зазначено, що згідно з розрахунком заборгованості Жовтневого ВДВС м. Дніпропетровського ГТУЮ у Дніпропетровській області, в якому виконавчий лист перебував раніше, заборгованість зі сплати аліментів станом на 30.04.2016 року складає 14 356,66 грн.

13 червня 2019 року державним виконавцем Занєвською А.А. винесена постанова про звернення стягнення на заробітну плату ОСОБА_1 , в якій також зазначено, що станом на 31.05.2019 року заборгованість зі сплати аліментів становить 47 091,32 грн., утримання заробітної плати за місцем роботи заявника становить 50 % від всіх видів заробітку до погашення зазначеної заборгованості, а потім – 50 % від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і до досягнення нею повноліття.

Дану постанову про звернення стягнення на заробітну плату ОСОБА_1 останній вважав незаконною, оскільки державним виконавцем самостійно змінений спосіб і порядок стягнення аліментів, які визначені відповідним виконавчим листом.

Ураховуючи викладене, заявник просив суд визнати неправомірною та скасувати постанову від 13.06.2019 про звернення стягнення на заробітну плату боржника ОСОБА_1 в межах виконавчого провадження № 21414619.

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 11.02.2020 року в задоволенні скарги відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права просить вказану ухвалу скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити його скаргу у повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи та висновки суду не відповідають встановленим обставинам.

Відзив на апеляційну скаргу учасниками справи подано не було.

Згідно з частиною 3 статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положенням частини 2 статті 374 ЦПК України підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частини 1 статті 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку суд переглядає справу за наявними і ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції установлено, що на виконанні Заводського відділу державної виконавчої служби м. Миколаїв Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області перебуває виконавче провадження № 51414619 з виконання виконавчого листа, виданого Жовтневим районним судом м. Дніпропетровська 09.10.2007 року про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліментів на утримання доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 100,00 грн. щомісяця до досягнення дитиною повноліття, починаючи стягнення з 17.05.2004 року.

Державним виконавцем Заводського відділу державної виконавчої служби м. Миколаїв Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області Занєвською А.А. 13.06.2019 року винесена постанова про звернення стягнення на заробітну плату боржника, якою звернуто стягнення на доходи ОСОБА_4 , що отримуються ним у Міській лікарні швидкої медичної допомоги. Міській лікарні медичної допомоги: проводити утримання заробітної плати, що належить до виплати боржнику після відрахування, утримання податків, зборів, та єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування в розмір 50 % всіх видів заробітку до погашення заборгованості в сумі 47 091,32 грн. станом на 31.05.2019 року, а потім в розмірі 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку до досягнення дитиною повноліття.

Відповідно до пункту 9 частини другої статті 129 Конституції України, однією з основних засад судочинства є обов`язковість судового рішення.

За статтею 14 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України.

Статтею 1 Закону України “Про виконавче провадження” передбачено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) – сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно ч.1 ст. 5 Закону України “Про виконавче провадження” примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України “Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів”.

Згідно з п.2 ч. 1 ст. 10 Закону України “Про виконавче провадження” звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інший дохід боржника є заходом примусового виконання рішень.

Статтею 18 Закону України “Про виконавче провадження” передбачено, що виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право: накладати арешт на майно боржника, опечатувати, вилучати, передавати таке майно на зберігання та реалізовувати його в установленому законодавством порядку.

Частинами 1-3 ст. 71 Закону України “Про виконавче провадження” порядок стягнення аліментів визначається законом. Виконавець стягує з боржника аліменти у розмірі, визначеному виконавчим документом, але не менше мінімального гарантованого розміру, передбаченого Сімейним кодексом України. За наявності заборгованості із сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму платежів за три місяці, стягнення може бути звернено на майно боржника. Звернення стягнення на заробітну плату не перешкоджає зверненню стягнення на майно боржника, якщо існує непогашена заборгованість, сукупний розмір якої перевищує суму платежів за три місяці. Визначення суми заборгованості із сплати аліментів, присуджених як частка від заробітку (доходу), визначається виконавцем у порядку, встановленому Сімейним кодексом України.

Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Частинами 1-2 ст. 27 Конвенції про права дитини визначено, що держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

У статті 180 СК України встановлено, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Згідно з ч.3 ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі.

Відповідно до ст. 184 СК України якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід, частину доходу одержує в натурі, а також за наявності обставин, що мають істотне значення, суд за заявою платника або одержувача може визначити розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Розмір аліментів, визначений судом у твердій грошовій сумі, підлягає індексації відповідно до закону.

В даному випадку аліменти на утримання дитини (2004 року народження) стягнуто у твердій грошовій сумі у щомісячному розмірі 100,00 грн.

08 липня 2017 року набрав чинності Закон України “Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо посилення захисту права дитини на належне утримання шляхом вдосконалення порядку стягнення аліментів” від 17.05.2017 року, яким частину другу статті 182 СК України викладено а такій редакції: «Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку».

Відповідно до Закону України № 2475-VIII від 03.07.2018 року “Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо створення економічних передумов для посилання захисту права дитини на належне утримання”, який набрав чинності 28.08.2018 року, частину першу статті 71 Закону України “Про виконавче провадження” доповнено абзацом другим, відповідно до якого виконавець стягує з боржника аліменти у розмірі, визначеному виконавчим документом, але не менше мінімального гарантованого розміру, передбаченого СК України.

Отже, починаючи з 28.08.2018 року виконавець повинен стягувати з боржника аліменти на утримання дитини у розмірі, не меншому, ніж мінімальний гарантований розмір, передбачений СК України.

Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 20.06.2019 року в справі № 632/580/17 (провадження № 61-51сво18) зазначив про те, що законодавством, а саме частиною першою статті 71 Закону України “Про виконавче провадження” передбачений механізм, який надає можливість забезпечити виплату аліментів у розмірі не нижче мінімального гарантованого розміру, передбаченого СК України навіть при наявності постановлених раніше судових рішень про стягнення аліментів у розмірі, нижчому ніж мінімальний гарантований розмір аліментів, встановлений законом на час стягнення.

Згідно з частиною 1 статті 447 ЦПК України, сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Відмовляючи в задоволенні скарги, суд першої інстанції правильно та обґрунтовано виходив з того, що дії державного виконавця з винесення постанови про звернення стягнення на заробітну плату боржника від 13.06.2019 року є правомірними та вчинені відповідно до Закону України “Про виконавче провадження”.

Встановивши зазначені обставини, керуючись статтями 447-451 ЦПК України, Законом України “Про виконавче провадження”, суд першої інстанції постановив ухвалу, яка відповідає вимогам закону, висновки суду достатньо обґрунтовані і підтверджені наявними в матеріалах справи письмовими доказами.

Посилання апелянта в апеляційній скарзі на те, що ухвала постановлена з неповним з`ясуванням судом обставин справи, не можуть бути прийняті до уваги колегією суддів, оскільки не спростовують висновки суду та встановлені ним обставини, яким суд першої інстанції дав належну правову оцінку, а зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці та особистого тлумачення заявником норм права.

Відповідно до вимог статті 89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.

Матеріалами справи підтверджується, що всі дії державного виконавця були направлені виключно на виконання вимог виконавчого документу, в порядок та спосіб визначений Законом України “Про виконавче провадження”.

Порушень матеріального чи процесуального закону, які б могли призвести до скасування або зміни ухвали суду, судом апеляційної інстанції не встановлено.

Згідно з статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судові рішення – без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а ухвала суду першої інстанції – без змін.

Керуючись ст.ст. 259,268,374,375,381,382,383,384 ЦПК України, колегія суддів, –

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – залишити без задоволення.

Ухвалу Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 11 лютого 2020 року – залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та протягом тридцяти днів може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду з дня складання повного судового рішення.

Головуючий О.В. Свистунова

Судді: Т.П. Красвітна

І.А. Єлізаренко