ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Справа № 606/1319/17	Головуючий у 1-й інстанції Ромазан В.В. 	
Провадження № 22-ц/817/41/20 	Доповідач - Щавурська Н.Б.	
Категорія - 307010000 	  	

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 лютого 2020 року         м. Тернопіль
Тернопільський апеляційний суд в складі: 
головуючого - Щавурська Н.Б. 
суддів -  Сташків Б. І., Хома М. В., 
секретаря - Сович Н.А. 
сторін -   представника позивача ОСОБА_1 - адвоката
Притули О.Б., представника відповідача 
ОСОБА_2 - адвоката Кметика Я.С.,  

розглянувши у відкритому провадженні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 11 жовтня 2019 року, постановлене суддею Ромазаном В.В. у цивільній справі № 606/1319/17 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання недійсною заяви ОСОБА_4 від 16 жовтня 2013 року про скасування заповіту,

ВСТАНОВИВ:
У серпні 2017 року позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з вказаним позовом в обґрунтування якого зазначила, що після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 її матері ОСОБА_4 , відкрилася спадщина на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 . 28 грудня 2016 року вона звернулася до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини, однак нотаріусом їй було повідомлено, що заявою від 16 жовтня 2013 року ОСОБА_4 скасувала складений 19 березня 2001 року в її користь заповіт. Вважаючи, що на момент написання заяви про скасування заповіту її мати не могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними (оскільки хворіла церебральним атеросклерозом з вираженими когнітивними розладами, артеріальною гіпертензією, кардіосклерозом) і заява могла бути написана під впливом інших родичів, а також те, що написання такої заяви припиняє правовідношення, яке існувало у зв`язку зі складанням заповіту та зумовлює виникнення нового правовідношення - надання права спадкоємцям відповідної черги для спадкування за законом, просила в судовому порядку визнати таку недійсною.
       Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 11 жовтня 2019 року у задоволенні позову відмовлено.
       В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просила скасувати рішення суду, вважаючи його прийнятим у зв`язку з невідповідністю висновків суду обставинам справи, з порушенням норм матеріального права та ухвалити нове, яким її позов задовольнити.
       В обґрунтування доводів апеляційної скарги посилається на безпідставність висновку суду в частині неможливості визнання недійсною заяви про скасування заповіту, як такої, що не є правочином, оскільки відповідна заява, маючи правовим наслідком скасування права спадкоємця, визначеного в заповіті, на отримання спадщини, є одностороннім правочином особи, волевиявлення якої спрямовується на припинення правовідношення, що існувало у зв`язку зі складанням нею заповіту, та виникнення нового правовідношення - надання права спадкоємцям відповідної черги для спадкування за законом.
       Вважає такими, що не відповідають обставинам справи й висновки суду першої інстанції в частині недоведеності позивача факту порушення її прав складанням ОСОБА_4 заяви про скасування заповіту з посиланням на висновок судово-психіатричної експертизи та показання свідка ОСОБА_5 , експерта ОСОБА_6 , якими проводилась експертиза, оскільки відобразивши у висновку наявність у ОСОБА_4 хвороби на грунті церебрального атеросклерозу з вираженими когнітивними розладами артеріальної гіпертензії, експерти прийшли до безпідставного висновку, що померла мати позивача станом на 16.10.2013 року могла віддавати звіт своїм діям і керувати ними, а з показань, допитаних у судовому засіданні свідків ОСОБА_5 , ОСОБА_6 вбачається, що в померлої не було когнітивних розладів, в той час як наявна в матеріалах справи медична документація свідчить про протилежне. Зокрема, експертами не враховано, а судом не дано належної правової оцінки тій обставині, що у записах медичної карти амбулаторного хворого вказано про наявність у ОСОБА_4 з 1992 року хронічного захворювання - дисциркуляторної ецефалопатії (повільного прогресуючого дифузного та вогнищевого ураження речовини головного мозку, обумовлене хронічним порушенням мозкового кровообігу або епізодами гострих порушень кровообігу).
       З урахуванням того, що висновок експертизи не містить відповіді на питання, чому наявні в ОСОБА_4 захворювання не могли зумовити симптомів та проявів у неї зниження пам`яті, розладу уваги чи ознак слабоумства, а також того, що відповідь на ці питання не була надана й допитаними в судовому засіданні експертами, вважає, що даний висновок не міг бути покладений в основу рішення у справі. При цьому, посилається на неврахування судом правового висновку, викладеного в постанові Верховного Суду від 28.03.2018 року в справі № 520/8073/16-ц стосовно неясності висновку експерта, під якою слід розуміти нечіткість, розпливчастість відповідей експерта, внаслідок чого стає незрозумілим хід його думок.
       Звертає увагу на те, що висновок експерта спростовується показаннями свідків ОСОБА_7 (сімейного лікаря ОСОБА_4 ) та ОСОБА_8 (сусідки), які засвідчили, що ОСОБА_4 забувала події та плуталась у них, не пригадувала осіб, що спостерігалось у неї вже з 2010-2011 р.р. і було найбільш виражено за рік до смерті, тобто у 2014-2015 роках, однак, яким (показанням) судом не було надано належної оцінки.
       Крім цього, вважає судом безпідставно не взято до уваги засвідчені нотаріально та секретарем селищної ради письмові пояснення інших осіб, які стверджували, в тому числі, про наведені вище обставини, а також те, що ОСОБА_1 здійснила капітальний ремонт у квартирі, де проживала ОСОБА_4 ; доглядала з дочкою за померлою; займались організацією поховання ОСОБА_4 та оплатою всіх витрат, а відповідач ОСОБА_9 бував у матері нечасто.
       На думку, апелянта, наведені нею обставини в сукупності є підтвердженням того факту, що саме складений у її користь заповіт відповідав волі її матері та про відсутність доказів, що складення заяви про скасування заповіту було справжньою волею померлої, а відтак - про неусвідомлення ОСОБА_4 своїх дій на час вчинення заяви, якою скасовано заповіт.
У своєму відзиві ОСОБА_2 відносно задоволення апеляційної скарги заперечує, вважаючи її доводи такими, що не відповідають реальним обставинам, а рішення суду - законним і обґрунтованим. 
Зазначає, що твердження апелянта про необґрунтованість суджень експерта спростовуються, як змістом висновку судово-психіатричної експертизи № 411 від 12.09.2019 року, так і показаннями допитаних судом свідків ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , які дали чіткі та зрозумілі свідчення того, що ОСОБА_4 , виходячи з наданої для експертизи медичної документації, станом на час написання заяви про скасування заповіту від 16 жовтня 2013 року чітко усвідомлювала значення своїх дій, звернувши при цьому увагу на те, що діагноз про наявність когнітивних розладів в медичній картці ОСОБА_4 сімейним лікарем ОСОБА_7 зазначено без проведення необхідного медичного обстеження.
Звертає увагу й на те, в 2013 році позивач ОСОБА_1 перебувала за кордоном, де отримала травму, у зв`язку з чим її донька поїхала здійснювати за нею догляд, а остання, перебуваючи за кордоном в свою чергу не могла знати, яким був стан її матері в 2013 році. Факт залишення донькою позивача 90-річної бабусі в зв`язку з необхідністю виїзду за кордон доглядати матір, на думку відповідача, додатково підтверджує можливість ОСОБА_4 обходитись без сторонньої допомоги, усвідомлювати значення своїх дій, її адекватність. Написання померлою матір`ю 16 жовтня 2013 року заяви про скасування заповіту пояснює саме поведінкою позивача ОСОБА_1 та її доньки, які маючи обов`язок здійснювати догляд за ОСОБА_4 , не здійснювали такого, а залишили її саму.
Крім цього, доказом дієздатності ОСОБА_4 та факту можливості усвідомлювати свої дії є як її звернення 03.08.2015 року до державного нотаріуса Теребовлянської державної нотаріальної контори Хомутової О.М. з метою складання довіреності на нього, яка була підписана нею особисто, а дієздатність перевірена нотаріусом, так і написання заяви 16.10.2013 року про скасування заповіту в присутності секретаря Микулинецької селищної ради Барської О.З., якою при свідках ОСОБА_10 та ОСОБА_11 також було перевірено дієздатність ОСОБА_4 , а також - фактом особистого отримання ОСОБА_4 у відділенні ПАТ ТКБ «ПриватБанк» пенсії.
Вважає, що судом дано вірну оцінку показанням допитаних у судовому засіданні свідків ОСОБА_7 та ОСОБА_8 щодо змін у стані здоров`я та поведінці ОСОБА_4 , які стосувалися в основному періоду 2015-1016 р.р., в той час як складання оспорюваної заяви мало місце в 2013 році.
Надані ОСОБА_1 виписки з медичних установ, де перебувала на лікуванні їх з позивачем мати у 2012 та 2016 роках також не свідчать, що у неї були психічні розлади, які не давали можливості усвідомлювати значення своїх дій, а є лише доказом того, що вона хворіла та була виписана з поліпшенням, а з рекомендацій під час виписки зазначалися лише нагляд сімейного лікаря, дієта, приймання ліків.
Звертає увагу й на відсутність у матеріалах справи будь-яких доказів про перебування ОСОБА_4 на обліку в психіатричній лікарні або ж у відділенні центральної районної лікарні м. Теребовля чи Микулинецькій комунальній лікарні.
Відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 від ОСОБА_3 до суду апеляційної інстанції не надходив.
       У судовому засіданні представник апелянта ОСОБА_1 - адвокат Притула О.Б. апеляційну скаргу підтримала, зіславшись на доводи, викладені в ній.
       Відповідач ОСОБА_2 і його представник адвокат Кметик Я.С. відносно задоволення апеляційної скарги заперечили з підстав, викладених у письмовому відзиві.
       Відповідач ОСОБА_3 , будучи належним чином повідомленою про час і місце розгляду справи, в судове засідання не з`явилася, що з урахуванням вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України дає суду апеляційної інстанції підстави провести розгляд справи в її відсутності.
       Заслухавши пояснення сторін і їх представників, перевіривши законність оскаржуваного рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення, виходячи з наступних підстав.
Так, судом встановлено, що батьками позивача ОСОБА_1 є ОСОБА_12 та ОСОБА_4 (а.с. 16-17).
Відповідачі ОСОБА_2 і ОСОБА_3 є відповідно братом і сестрою позивача.
Матері позивача ОСОБА_4 належала на праві власності двокімнатна квартира по АДРЕСА_1 (а.с. 13-14).
19 березня 2001 року ОСОБА_4 заповіла майно, яке по закону належатиме їй на день смерті, з чого б воно не складалося і де б воно не знаходилося, своїй доньці - ОСОБА_1 (а.с. 12).
16 жовтня 2013 року ОСОБА_4 склала письмову заяву, посвідчену секретарем Микулинецької селищної ради Теребовлянського району Тернопільської області Барською О.З. про скасування заповіту, складеного 19 березня 2001 року в користь доньки ОСОБА_1 (а.с. 11).
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 померла (а.с. 16).
Після її смерті відкрилася спадщина на належну померлій двокімнатну квартиру по АДРЕСА_1 .
Позивач у визначений законом строк звернулася до нотконтори з заявою про прийняття спадщини, де дізналася про скасування складеного в її користь заповіту.
З висновку судово-медичної експертизи № 1470 від 21 січня 2019 року, наданого Тернопільським обласним бюро судово-медичної експертизи, за даними вивчених медичних документів (карта № НОМЕР_4 амбулаторного хворого, виписки з карт № 295/727, № 9/15, № 146/347 та № 193/ 476 стаціонарного хворого Микулинецької номерної районної лікарні) на ім`я громадянки ОСОБА_4 , вбачається, що станом на жовтень 2016 року вона хворіла низкою захворювань (які, згідно записів у медичній карті амбулаторного хворого, діагностувалися у неї з 1989 до 2016 року) серцево-судинної системи у виді ішемічної хвороби серця, кардіосклерозу та артеріальної гіпертензії, дихальних шляхів у виді хронічного бронхіту, травної системи у виді хронічного панкреатиту, сечовидільної системи у виді хронічного пієлонефриту і сольового діатезу, з приводу чого неодноразово проходила стаціонарне лікування та перебувала на диспансерному спостереженні. Крім цього, в записах медичної карти № 0439275 амбулаторного хворого вказано про наявність у ОСОБА_4 із 1992 року хронічного захворювання - дисциркуляторної енцефалопатії (повільно прогресуюче дифузне та вогнищеве ураження речовини головного мозку, обумовлене хронічним порушенням мозкового кровообігу або епізодами гострих порушень мозкового кровообігу). Однак, у лікарських записах не наведено якими саме об`єктивними клінічними (в т.ч. і підтверджені інструментальними дослідженнями) симптомами тa синдромами проявлялося це захворювання.
       З висновку судово-психіатричної експертизи № 411 від 12.09.2018 року, вбачається, що ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в період часу вчинення спірної заяви про скасування заповіту, тобто станом на 16.10.2013 року, могла віддавати звіт своїм діям та керувати ними (а.с. 94-95).
       В судовому засіданні суду першої інстанції свідок ОСОБА_5 , яка входила до складу експертів, визначених для проведення судово-психіатричної експертизи, проте на момент допиту її в суді уже не була експертом, та експерт ОСОБА_6 підтвердили складений ними висновок, зазначивши, що об`єктивних даних на підставі медичних досліджень, які б підтверджували про наявність у ОСОБА_4 на момент вчинення нею спірної заяви про скасування заповіту, психічного захворювання при якому вона не могла віддавати звіт своїм діям та керувати ними, у тому числі, про наявність у неї когнітивних розладів, не було.
       Допитані в судовому засіданні свідки ОСОБА_8 , ОСОБА_7 зазначили, що у ОСОБА_4 було ряд захворювань, у тому числі церебральний атеросклероз внаслідок якого вона могла забуватись, що було найбільш виражено у неї за рік до смерті, тобто у 2014-2015 роках. Проте, не змогли ствердно зазначити, що втрата пам`яті чи ознаки не можливості усвідомлення нею своїх дій виявлялися в неї на момент складання заяви про скасування заповіту, тобто станом на 16 жовтня 2013 року.
       В ході апеляційного розгляду справи також встановлено, що 03 серпня 2015 року від імені ОСОБА_4 в користь сина ОСОБА_2 нотаріусом Теребовлянської державної нотаріальної контори Хомутовою О.М. посвідчено довіреність на представництво інтересів, підписану особисто довірителем (а.с. 63).
       Як вбачається з довідки Теребовлянської центральної районної лікарні № 74 від 08.02.2018 року ОСОБА_4 протягом останніх трьох років за медичною допомогою до даного закладу не зверталася (а.с. 67).
       З довідки, виданої 30.06.2017 року лікарем Микулинецької амбулаторії загальної практики сімейної медицини ОСОБА_7, вбачається, що ОСОБА_4 знаходилась на «Д» обліку з приводу ІХС. Кардіосклерозу, Стенокардії напруги ІІ ф. кл. Симптоматичної АГ СН ІІ А. ДЕ ІІ на грунті церебрального атеросклерозу з вираженими когнітивними розладами та артеріальної гіпертензії. Хронічного бронхіту (а.с. 76).
       На обліку в лікаря-нарколога ОСОБА_4 не перебувала, що стверджується відповідною довідкою Комунальної установи Тернопільської міської ради «Тернопільський обласний наркологічний диспансер» за № 3160/1 від 08.08.2018 року (а.с. 92).
       Відомості про перебування ОСОБА_4 на обліку в лікаря-психіатра в матеріалах справи також відсутні.
       У відповідності до ст. 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.
       Статтею 1234 ЦК Укроаїни передбачено, що право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто.
       За своєю юридичною природою заповіт є одностороннім правочином, який дійсний за умови додержання встановленої законом форми та змісту. Отже, на заповіт як односторонній правочин розповсюджуються загальні норми цивільного законодавства стосовно підстав та наслідків визнання недійсності правочинів.
       Згідно вимог ч.ч. 1, 5-7 ст. 1254 ЦК України заповідач має право у будь-який час скасувати заповіт або внести до нього зміни. Скасування заповіту, внесення до нього змін провадяться заповідачем особисто, у порядку встановленому цим Кодексом для посвідчення заповіту і підлягають державній реєстрації у Спадковому реєстрі в порядку, затвердженому Кабінетом Міністрів України.
       Відповідно до підпункту 1.1 пункту 1 розділу ІІІ Порядку вчинення нотаріальних дій посадовими особами органів місцевого самоврядування, затвердженого наказом Міністерства юстиції України № 3306/5 від 11.11.2011року, посадові особи органів місцевого самоврядування, які вчиняють нотаріальні дії, посвідчують заповіти.
       Підпунктом 1.10. розділу ІІІ Порядку визначено, що відомості про посвідчення посадовими особами органів місцевого самоврядування заповітів та інформація про їх скасування, зміну або видачу дубліката підлягають обов`язковому внесенню до Спадкового реєстру у порядку, встановленому постановою Кабінету Міністрів України від 11.05.2011 року № 491 «Про затвердження Порядку державної реєстрації заповітів і спадкових договорів у Спадковому реєстрі».
       Згідно вимог ч. 2 ст. 1257 ЦК України за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.
       Відповідно до ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
       Згідно вимог ч. 1 ст. 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.
       Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено, що на момент написання заяви 16 жовтня 2016 року про скасування заповіту волевиявлення ОСОБА_4 не було вільним та не відповідало її волі, остання не розуміла значення своїх дій і не могла керувати ними, а також - з того, що заява про скасування заповіту, як така, що не є правочином, не може бути визнана недійсною.
Колегія суддів частково погоджується з висновком Тернопільського міськрайонного суду, зокрема, що стосується недоведеності позивачем наявності підстав для визнання заяви про скасування заповіту недійсною з посиланням на неможливість померлою усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними.        
       Встановивши, що волевиявлення ОСОБА_4 , спрямоване на скасування складеного 19 березня 2001 року заповіту шляхом написання заяви від 16 жовтня 2013 року, було вільним та відповідало її волі, суд першої інстанції, на думку колегії суддів прийшов до вірного висновку про відсутність законних підстав для визнання такої заяви недійсною. 
       Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 щодо невідповідності обставинам справи висновків суду першої інстанції в частині недоведеності позивачем факту порушення її прав складанням ОСОБА_4 заяви про скасування заповіту з посиланням на необґрунтованість висновку судово-психіатричної експертизи, що полягає у неврахуванні експертами наявності у ОСОБА_4 з 1992 року хронічного захворювання - дисциркуляторної ецефалопатії (повільного прогресуючого дифузногота вогнищевого ураження речовини головного мозку, обумовленого хронічним порушенням мозкового кровообігу або епізодами гострих порушень кровообігу); на невідповідність показань свідків ОСОБА_5 , ОСОБА_6 в частині відсутності в померлої когнітивних розладів обставинам справи та на відсутність, як у висновку експертизи, так і в показаннях вищеназваних свідків відповідей на питання, чому наявні в ОСОБА_4 захворювання не могли зумовити симптомів та проявів у неї зниження пам`яті, розладу уваги чи ознак слабоумства, оскільки зазначені доводи спростовуються, як змістом самого висновку судово-психіатричної експертизи (а.с. 94-95), так і показаннями допитаних у судовому засіданні свідка ОСОБА_5 , експерта ОСОБА_6 Так, зі змісту висновку експертизи вбачається, що експертами досліджувалась уся наявна в матеріалах справи медична документація, якій надавалася відповідна оцінка. Зокрема, щодо звернення ОСОБА_4 до невролога в 2006 році, експертом встановлено відсутність будь-яких скарг, які б стосувалися когнітивної сфери (а.с. 94 на звор.); щодо госпіталізацій у медичні заклади - всі вони були зумовлені соматичними скаргами: на серцебиття, задишку, болі в серці, набряк, головні болі, тошноту, здуття живота, рвоту і лише у виписці за 2016 рік є скарги на втрату пам`яті (а.с. 94 на звор.). З посиланням на відповідний наказ МОЗ № 487 від 17.08.2007 року експертами чітко наведено, що саме необхідно для постановки діагнозу «дисциркуляторна енцефалопатія», і зокрема, наявність клініко-неврологічних симптомів і синдромі; наявність когнітивних і (або) емоціонально-афективних порушень, підтверджених за допомогою психодіагностичних методів; наявність структурних змін головного мозку та даних нейровізуалізації (КТ, МРТ); клінічні та параклінічні ознаки прогресування цереброваскулярної недостатності. Одночасно з наведенням даних, необхідних для постановки відповідного діагнозу, експертом встановлено, що в жодній наявній у справі медичній документації немає призначення ОСОБА_4 відповідного лікування, яке б впливало на когнітивні функції, немає записів про звернення до психіатра чи рекомендацій про необхідність звернення до психіатра, відсутні будь-які обстеження, що підтверджують дисциркуляторну енцефалопатію. Також, на час скасування заповіту даних про будь-які порушення, які торкаються психічної сфери, а саме, когнітивної, в жодній медичній документації (виписки, записи в амбулаторній картці) не було наведено. У зв`язку з тим, що експертами дано аналіз усім матеріалам справи, і зокрема, наявній у справі медичній документації відповідно до змісту нормативного документа, який передбачає, що саме потрібно для постановки діагнозу, який би дав можливість підтвердити встановлений сімейним лікарем діагноз щодо виражених когнітивних (пізнавальних) розладів та ствердити, що розлади досягають рівня слабоумства, колегія суддів приходить до висновку, що висновок судово-ппсихіатричної експертизи, проведеної в даній справі є обґрунтованим і підставно покладений в основу рішення суду в сукупності з іншими доказами. Так, даний висновок повністю узгоджується з висновком судово-медичної експертизи від 21.01.2019 року за № 1470, яким встановлено відсутність у лікарських записах об`єктивних клінічних симптомів та синдромів прояву (в т.ч. підтверджених інструментальними дослідженнями) вказаного в медичній документації ОСОБА_4 хронічного захворювання «дисциркуляторна енцефалопатія»; показаннями допитаних у судовому засіданні свідків ОСОБА_13 , ОСОБА_8 , які, вказували, що більш виражено забування ОСОБА_4 подій і плутанина в подіях проявлялися за рік до смерті, тобто в 2015 році, що в свою чергу відповідає наявній в матеріалах справи виписці за 2016 рік, в якій зафіксовано скарги ОСОБА_4 на втрату пам`яті. Крім цього, даний висновок експертизи підтримали в судовому засіданні й експерти, які його проводили ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , чітко роз`яснивши, що без результатів проведення психологічного дослідження, результатів КТ, МРТ, консультації психіатра, які б чітко вказували на наявність ступеня інтелектуального зниження, і як наслідок - ознак недоумства, можна було б діагностувати «деменцію». Оскільки, експертиза проводилася посмертно, а медична документація ОСОБА_4 відповідних результатів обстежень не містила, то встановлений їй сімейним лікарем діагноз «дисциркуляторна енцефалопатія» з вираженими когнітивними розладами в ході проведення експертизи не підтвердився. Додатково вказали, що постановка вищевказаного діагнозу не входить до компетенції сімейного лікаря; відповідне заключення може зробити лікар-психіатр після консультації психолога. Якби хвора мала виражені когнітивні розлади, то не могла б проходити лікування у звичайному терапевтичному відділенні, а була б скерована до психіатричної лікарні для призначення відповідного лікування, яке ОСОБА_4 взагалі не призначалося. Аналогічний обов`язок (скерувати до відповідного спеціаліста) при виявленні когнітивних розладів покладено й на сімейного лікаря. 
Беручи до уваги обґрунтованість висновку судово-психіатричної експертизи посилання позивача в апеляційній скарзі на необхідність врахування правового висновку, викладеного в постанові Верховного Суду від 28.03.2018 року в справі № 520/8073/16-ц стосовно неясності висновку експерта, під якою слід розуміти нечіткість, розпливчастість відповідей експерта, внаслідок чого стає незрозумілим хід його думок, колегія суддів відхиляє.
       Не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги позивача в частині невідповідності висновку експерта показанням свідків ОСОБА_7 (сімейного лікаря ОСОБА_4 ) та ОСОБА_8 (сусідки), які засвідчили, що ОСОБА_4 забувала події та плуталась у них, не пригадувала осіб, що спостерігалось у неї вже з 2010-2011 р.р. і було найбільш виражено за рік до смерті, тобто у 2014-2015 роках, та не надання показанням вищеназваних свідків, а також нотаріально посвідченим письмовим поясненням інших осіб належної правової оцінки, оскільки показання сімейного лікаря, до компетенції якої не входить постановка діагнозу в частині наявності у пацієнта виражених когнітивних розладів без проведення необхідних медичних обстежень і консультацій лікарів - спеціалістів у відповідній галузі (психолога, психіатра) та зазначення нею відповідного діагнозу в амбулаторній картці ОСОБА_4 і наявній в матеріалах справи довідці, не може мати переваги над висновком судово-психіатричної експертизи, проведеної спеціалістами у відповідній галузі на підставі усієї наявної в матеріалах справи медичної документації з наведенням відповідного обгунтування такого висновку, який в тому числі повністю узгоджується з рядом інших наявних у справі доказів (висновком судово-медичної експертизи); довіреністю ОСОБА_4 , складеною в нотконторі в 2015 році на представництво її інтересів сином ОСОБА_2 , при складанні якої нотаріусом перевірялася дієздатність ОСОБА_4 ; усним і письмовим поясненням відповідачів тощо. Не можуть мати переваги над висновком експерта також ні показання свідка ОСОБА_8 , а ні нотаріально посвідчені пояснення інших осіб, оскільки самі по собі окремі факти плутання в подіях чи забування окремих подій без наявності результатів проведення відповідних обстежень, підтвердження такої інформації в медичній документації, як роз`яснила експерт ОСОБА_6 , не можуть бути беззаперечним доказом наявності виражених когнітивних розладів, а більш виражена наявність випадків забування подій і плутання в них, що мали місце за рік-півтора до смерті (тобто в 2015 році), на що посилалася у своїх показаннях свідок ОСОБА_14 та нотаріально посвідчених письмових поясненнях інші особи не стосується періоду складання ОСОБА_4 заяви про скасування заповіту, що мало місце в 2013 році. 
       Посилання в апеляційній скарзі на неврахування та ненадання належної правової оцінки судом наявності у ОСОБА_4 з 1992 року хронічного захворювання - дисциркуляторної енцефалопатії, яке було прогресуючим, а відтак у кінцевому рахунку могло призвести до порушення пам`яті та інших мозкових функцій, колегія суддів відхиляє, як таке, що є лише припущенням апелянта, яка не є експертом у відповідній галузі. 
       Безпідставними й такими, що підлягають відхиленню є також доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 в частині неврахування судом нотаріально посвідчених письмових пояснень щодо здійснення нею капітального ремонту в квартирі матері, догляду з дочкою за ОСОБА_4 ; організації нею поховання ОСОБА_4 з оплатою всіх витрат та нечастого відвідування відповідачем ОСОБА_9 матері, оскільки вказані доводи самі по собі, за умови недоведеності факту неможливості ОСОБА_4 на час складання заяви про скасування заповіту усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, на думку колегії суддів, не можуть мати жодного правового значення для прийняття рішення в справі.
       Разом з тим, з висновком суду в частині неможливості визнання заяви про скасування заповіту недійсним, як такої, що не є правочином, колегія суддів погодитися не може, оскільки, виходячи зі змісту такої заяви, вбачається, що наслідком її написання є припинення правовідношення, яке існувало у зв`язку зі складанням заповіту та виникнення нового правовідношення - надання права спадкоємцям відповідної черги для спадкування за законом, а відтак - вказана заява, як і заповіт, за своїм змістом є одностороннім правочином, на який поширюються вимоги ст. 225 ч. 1 ЦК України, що передбачають можливість визнання правочину недійсним.
       Крім цього, висновки суду про неможливість визнання заяви про скасування заповіту недійсною та про недоведеність позивачем наявності передбачених ст. 225 ч. 1 ЦК України підстав для визнання заяви ОСОБА_4 недійсною є взаємовиключними, в зв`язку з чим не можуть бути одночасними підставами для відмови у позові ОСОБА_1 .
       Приймаючи до уваги те, що висновок суду першої інстанції щодо неможливості визнання заяви про скасування заповіту недійсною суперечить нормам матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, а також висновку суду про недоведеність позивачем факту порушення її прав внаслідок складання такої заяви ОСОБА_4 , колегія суддів вважає, що такий підлягає виключенню з мотивувальної частини рішення суду першої інстанції, як зайво зазначений. 
       Згідно вимог ч. 4 ст. 376 ЦПК України зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин.
       Враховуючи те, що колегія суддів прийшла до висновку про необхідність виключення з мотивувальної частини рішення посилання суду першої інстанції, як на одну з підстав відмови в позові, на відсутність правових підстав для визнання заяви про скасування заповіту недійсним, рішення суду в даній справі з урахуванням вимог ч. 4 ст. 376 ЦПК України підлягає зміні, а відповідно апеляційна скарга ОСОБА_1 - частковому задоволенню. 
       При цьому, беручи до уваги те, що загальний зміст рішення, яким позивачу відмовлено в задоволенні позовних вимог залишається незмінним, судові витрати, пов`язанні з розглядом справи судом першої інстанції перерозподілу не підлягають, як і не підлягають стягненню з відповідачів судові витрати позивача, пов`язані з розглядом справи судом апеляційної інстанції у вигляді сплаченого за подання апеляційної скарги судового збору. 
       Керуючись ст.ст. 35 ч.ч. 1, 3; 259 ч.ч. 1, 2, 6, 8; 374 ч. 1 п. 2; 376 ч. 4; 381 ч.ч. 1, 3; 382 ч.ч. 1, 2; 384 ч. 1; 389 ч. 1 п. 1; 390 ч. 1 Цивільного процесуального кодексу України, ст. 225 ч. 1 Цивільного кодексу України, суд

ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.
Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 11 жовтня 2019 року - змінити, виключивши з його мотивувальної частини посилання, як на одну з підстав відмови в позові на відсутність правових підстав для визнання заяви про скасування заповіту, як одностороннього правочину, недійсним.
В решті - рішення залишити без змін.
Судові витрати покласти на сторони в межах, ними понесених.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до суду касаційної інстанції в особі Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.
Дата складання повного судового рішення 18 лютого 2020 року.

Головуючий 
Судді