Дата документу 15.05.2020 Справа № 314/2018/19

ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

 
Єдиний унікальний № 314/2018/19 
Провадження №22-ц/807/1013/20 
Головуючий в 1-й інстанції - Мануйлова Н.Ю.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 травня 2020 року                                         місто Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого, судді-доповідача	Кухаря С.В.,	
суддів:	Крилової О.В., Полякова О.З.,	

розглянувши у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу за апеляційною скаргою Державної установи «Центр охорони здоров`я Державної кримінально-виконавчої служби України» в особі Філії Державної установи «Центр охорони здоров`я Державної кримінально-виконавчої служби України» в Запорізькій області на рішення Вільнянського районного суду Запорізької області від 12 грудня 2019 року (з урахуванням ухвали про виправлення описки у рішенні суду від 24 лютого 2020 року), ухвалене у м. Вільнянськ (повний текст рішення складено 17 грудня 2019 року) у справі за позовом ОСОБА_1 до Державної установи «Центр охорони здоров`я Державної кримінально-виконавчої служби України» в особі Філії Державної установи «Центр охорони здоров`я Державної кримінально-виконавчої служби України» в Запорізькій області про визнання незаконним та скасування наказу про притягнення до дисциплінарної відповідальності,- 

В С Т А Н О В И В:

У травні 2019 року позивач звернувся до Вільнянського районного суду Запорізької області із позовом до Державної установи «Центр охорони здоров`я Державної кримінально-виконавчої служби України» в особі Філії Державної установи «Центр охорони здоров`я Державної кримінально-виконавчої служби України» в Запорізькій області про визнання незаконним та скасування наказу № 9/19-ОД від 15 лютого 2019р. про притягнення позивача, як начальника Софіївської спеціалізованої туберкульозної лікарні № 55 філії Державної установи «Центр охорони здоров`я Державної кримінально-виконавчої служби України» в Запорізькій області до дисциплінарної відповідальності, шляхом оголошення йому догани, вважає цей наказ таким, що прийнятий з порушенням процедури застосування дисциплінарного стягнення, врегульованою нормами статей 147 та 149 КЗпП України. Свої доводи аргументує тим, що притягнення його до дисциплінарної відповідальності відбулося за неповним з`ясуванням обставин, за відсутності його провини, та без наявності шкоди інтересам закладу, а висновки службового розслідування, які стали підставою для оголошення йому догани, не відповідають дійсності та є безпідставними.

 
Рішенням Вільнянського районного суду Запорізької області від 12 грудня 2019 року (з урахуванням ухвали про виправлення описки у рішенні суду від 24 лютого 2020 року) позов ОСОБА_1 до Державної установи «Центр охорони здоров`я Державної кримінально-виконавчої служби України» в особі Філії Державної установи «Центр охорони здоров`я Державної кримінально-виконавчої служби України» в Запорізькій області про визнання незаконним та скасування наказу про притягнення до дисциплінарної відповідальності задоволено.
 
Визнано незаконним та скасовано наказ № 9/19-ОД від 15 лютого 2019 року про притягнення начальника Софіївської спеціалізованої туберкульозної лікарні № 55 філії Державної установи «Центр охорони здоров`я Державної кримінально-виконавчої служби України» в Запорізькій області ОСОБА_1 до дисциплінарної відповідальності, шляхом оголошення йому догани.
 
Стягнуто з Державної установи «Центр охорони здоров`я Державної кримінально-виконавчої служби України», місцезнаходження: м.Київ, вул.Мельникова, 81, код ЄРДПОУ 41713679, на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , судовий збір в розмірі 768,40 грн.

 
Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, Державна установа «Центр охорони здоров`я Державної кримінально-виконавчої служби України» в особі Філії Державної установи «Центр охорони здоров`я Державної кримінально-виконавчої служби України» в Запорізькій області подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. 

Узагальненими доводами апеляційної скарги є те, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку щодо трактування приписів ч. 4 ст. 149 КЗпП України та встановлення факту необхідності ознайомлення позивача з оскаржуваним наказом протягом трьох днів. Рішення суду першої інстанції ґрунтується на припущеннях, не підтверджених доказах, є однобічним. 

Відповідно до відзиву на апеляційну скаргу  ОСОБА_1  вказує, що під час розгляду справи судом першої інстанції надано належну правову оцінку правовідносинам, що склалися між сторонами у справі, з`ясовано їх правову природу та як наслідок винесено обґрунтоване та законне рішення, а доводи апеляційної скарги є безпідставними та необґрунтованими. В зв`язку з наведеним, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.  

В силу вимог ч. 1 та ч. 2 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, з 1 січня 2020 року це 210 200 грн. (відповідно до Закону України «Про Державний бюджет на 2020 рік» з 1 січня 2020 року прожитковий мінімум для працездатних осіб складає 2102,00 грн. (2102,00 грн. Х 100 = 210 200 грн.), крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Ухвалою Запорізького апеляційного суду справу призначено до апеляційного розгляду в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи та без проведення судового засідання в порядку ч. 1, ч. 2 ст. 369 та ч. 13 ст. 7 ЦПК України.

Заслухавши суддю - доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

За вимогами п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено, що згідно з даними трудової книжки позивача наказом Державної установи «Центр охорони здоров`я Державної кримінально-виконавчої служби України» (скорочено ДУ ЦОЗ ДКВС України) від 06.08.2018р. за № 155/к-тр ОСОБА_1 було одночасно прийнято на посаду начальника Софіївської спеціалізованої лікарні № 55 філії Центру охорони здоров`я Державної кримінально-виконавчої служби України в Запорізькій області з 06 серпня 2018р. та лікаря-фтизіатра цієї ж установи за сумісництвом на 0,5 ставки (арк.с.25).

 
Наказом по Філії ДУ «ЦОЗ ДКВС України» в Запорізькій області від 15.02.2019р. № 10/19-ОД за незадовільну організацію роботи лікарні та порушення вимог Порядку організації надання медичної допомоги засудженим до позбавлення волі начальника лікарні ОСОБА_1 попереджено про персональну відповідальність щодо недопущення в подальшому порушень вимог чинного законодавства України в сфері надання медичної допомоги засудженим (арк.с.27).

 
Наказом по Філії ДУ «ЦОЗ ДКВС України» в Запорізькій області від 15.02.2019р. № 9/19-ОД за незадовільний контроль за діями підлеглих та організацію роботи медичної частини, порушення вимог Порядку організації надання медичної допомоги засудженим до позбавлення волі, начальника Софіївської СТЛ №55 ОСОБА_1 притягнуто до дисциплінарної відповідальності, шляхом оголошення йому догани (арк.с.26).

 
Задовольняючи позовні вимоги у повному обсязі, визнаючи незаконним та скасовуючи наказ №9/19-ЩВ від 15 лютого 2019 року, суд першої інстанції виходив з того, що за змістом наданих документів, пояснень учасників справи, можна зробити висновок про відсутність належних та допустимих доказів, які підтверджують наявність в діях (або бездіяльності) вини позивача, порушення останнім будь яких нормативних або локальних акті під час виконання своїх посадових обов`язків керівника лікарні, недоведеність представниками відповідача правомірності застосування до позивача заходів дисциплінарного стягнення, шляхом оголошення останньому догани.

 
З вказаними висновками суду першої інстанції погоджується і колегія суддів апеляційного суду виходячи з наступного.

Право на працю є основним конституційним правом громадян України. Згідно зі статтею 43 Конституції України право на працю визначається за кожною людиною і становить собою можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку він вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

 
Стаття 55 Конституції України кожному гарантує право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

 
Відповідно до статті 2 КЗпП України державою забезпечується право громадян України на працю, що включає право на вільний вибір професії, роду занять і роботи з оплатою праці не нижче встановленого державною мінімального розміру.

 
У відповідності до норми статті 3 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

 
Працівники зобов`язані працювати чесно і сумлінно, своєчасно і точно виконувати розпорядження роботодавця (стаття 139 КЗпП України).

 
За порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано дисциплінарне стягнення (частина перша статті 147 КЗпП України).

 
Відповідно до частини третьої статті 149 КЗпП України при обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника.

 
Складовими дисциплінарного проступку, що характеризують його об`єктивну та суб`єктивну сторони, є: дії (бездіяльність) працівника; невиконання або неналежне виконання покладених на працівника трудових обов`язків; вина працівника; наявність причинного зв`язку між його діями (бездіяльністю) та невиконанням або неналежним виконанням покладених на працівника трудових обов`язків. Недоведеність роботодавцем наявності будь-якої з цих складових виключає наявність дисциплінарного проступку (висновок Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, викладений у постанові від 16 травня 2018 року у справі № 712/6576/17).

 
При цьому суд касаційної інстанції зауважив, що саме на роботодавцеві лежить обов`язок надати докази фактів винного вчинення працівником дисциплінарного проступку. При обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати всі обставини, з яких вчинено проступок. Для притягнення працівника до дисциплінарної відповідальності в обов`язковому порядку має бути встановлена вина, як одна із важливих ознак порушення трудової дисципліни. При відсутності вини працівник не може бути притягнутий до дисциплінарної відповідальності.

 
Згідно до положень частини першої статті 149 КЗпП України до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен затребувати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення.

 
Відповідно до висновку службового розслідування затвердженого 14.02.2019 року Начальником Філії Державної установи «Центр охорони здоров`я Державної кримінально-виконавчої служби України» в Запорізькій області за фактом виявлених прокуратурою Запорізької області порушень вимог чинного законодавства України, щодо медико-санітарного забезпечення засуджених у Софіївській спеціалізованій туберкульозній лікарні №55, керівником лікарні грубо порушено вимоги діючих нормативно-правових актів і наказів ДКВС та МОЗ, а саме порядку організації надання медичної допомоги засудженим до позбавлення волі, затвердженого спеціальним наказом Мін`юсту та МОЗ України від 15.08.2014 №138/5/572, зареєстрованого в Мін`юсті 20.08.2014 за №990/25767 в частині організації та ведення медичної документації, своєчасної подачі висновків ЛКК для подальшої подачі матеріалів в суд тяжкохворих засуджених, що призвело до тяжких наслідків. 

 
Вказані висновки відповідно до наказу Начальника Філії Державної установи «Центр охорони здоров`я Державної кримінально-виконавчої служби України» в Запорізькій області №9/19-ОД від 15.02.2019 року стали підставою для притягнення ОСОБА_1 до дисциплінарної відповідальності у вигляді догани.

 
Між тим, слід зазначити, що за текстом наказу (а.с. 26) не можливо встановити, за яке саме конкретне порушення притягнуто позивача до дисциплінарної відповідальності, коли воно вчинено та за яких обставин і в порядку якої норми КЗпПУ було застосоване стягнення. 

 
Що стосується питання порушення позивачем вимог, щодо своєчасної подачі висновків ЛКК для подальшої подачі матеріалів в суд тяжкохворих засуджених, що призвело до тяжких наслідків, то слід зазначити наступне. 

 
Порядок підготовки та подання до суду матеріалів для вирішення питання про звільнення засуджених від подальшого відбування покарання за хворобою врегульовано розділом VI «Порядку організації надання медичної допомоги засудженим до позбавлення волі», затвердженого наказом Мінюсту та МОЗ від 15.08.2014р. № 1348/5/572 ( в редакції від 26.12.2017р.).

 
Відповідно до пункту 3 розділу VI цього Порядку у закладах охорони здоров`я ДКВС склад лікарсько-консультативної комісії (ЛКК) визначається та затверджується начальником УВП, а у закладах охорони здоров`я державної або комунальної форми власності - керівником цього закладу.

 
Пункт 2 цього Порядку встановлює, що медичний огляд засуджених осіб проводиться лікарсько-консультативними комісіями закладів охорони здоров`я ДКВС, а у разі неможливості перенаправлення хворого засудженого до закладу охорони здоров`я ДКВС медичний огляд засуджених осіб проводиться лікарсько-консультативними комісіями закладів охорони здоров`я державної або комунальної форм власності після обов`язкового лікування і обстеження хворого в стаціонарних умовах закладів охорони здоров`я ДКВС або закладів охорони здоров`я державної або комунальної форм власності з урахуванням результатів його медичного обстеження, проведеного лікування та заключного діагнозу.

 
Матеріали справи містять письмові докази щодо проведення засудженим до позбавлення волі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 необхідних медичних заходів для вирішення питання щодо їх звільнення від подальшого відбування покарання в зв`язку з їх тяжким захворюванням, якими виступають наступні документи.

 
Висновок ЛКК КУ «Обласний тубдиспансер» ЗОР від 28.12.2018р. № 45 відносно засудженого хворого ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який фіксує анамнез хвороби - на туберкульоз легенів. Вказаний хворий перебував на лікуванні в Софіївській спеціалізованій туберкульозній лікарні №55, де отримував симптоматичну терапію. Зазначений медичний висновок складено у складі голови ЛКК та двох членів ЛКК (арк.с.14).

 
Відповідно до висновку ЛКК №496/1 про медичний огляд засудженого до позбавлення волі ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , складеного у складі начальника Софіївської СТЛ №55 та трьох завідувачів відділення, встановлено анамнез хвороби - на туберкульоз, та визначено об`єктивний статус засудженого хворого. За висновком тяжкий стан хворого та його діагноз є підставою для подання в суд матеріалів про його звільнення від подальшого відбування покарання (арк.с.16-17).

 
Подання Софіївської виправної колонії №55 до суду від 11.01.2019 року стосовно засудженого до позбавлення волі ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 для вирішення питання про звільнення засудженого від подальшого відбування покарання внаслідок тяжкої хвороби (арк.с.13).

 
Висновок ЛКК КУ «Обласний тубдиспансер» ЗОР від 04.01.2019р. № 01 відносно засудженого хворого ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 який фіксує анамнез хвороби - на туберкульоз легенів. Вказаний хворий перебував на паліативному лікуванні у Софіївській спеціалізованій туберкульозній лікарні №55, де отримував симптоматичну терапію. Зазначений медичний висновок складено у складі голови ЛКК та двох членів ЛКК (арк.с.15).

 
Відповідно до висновку ЛКК № 497/1 про медичний огляд засудженого до позбавлення волі ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , складеного у складі начальника Софіївської СТЛ №55 та трьох завідувачів відділення, встановлено анамнез хвороби - на туберкульоз, та визначено об`єктивний статус засудженого хворого. За висновком тяжкий стан хворого та його діагноз є підставою для подання в суд матеріалів про його звільнення від подальшого відбування покарання (арк.с.18-19).

 
Подання Софіївської виправної колонії №55 до суду від 11.01.2019 року стосовно засудженого до позбавлення волі ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 для вирішення питання про звільнення засудженого від подальшого відбування покарання внаслідок тяжкої хвороби.

 
Відповідно до наказу Міністерства юстиції України та Міністерства охорони здоров`я України від 15.08.2014 року за №1348/5/572 «Про затвердження Порядку організації надання медичної допомоги засудженим до позбавлення волі» Про затвердження Порядку організації надання медичної допомоги засудженим до позбавлення волі», до складу лікарсько-консультативної комісії входять голова комісії - начальник закладу охорони здоров`я ДКВС та не менше трьох лікарів. З урахуванням результатів медичного огляду засудженого лікарсько-консультативна комісія негайно складає висновок про медичний огляд засудженого щодо наявності захворювання, визначеного Переліком захворювань, які є підставою для подання до суду матеріалів про звільнення засуджених від подальшого відбування покарання, за формою, наведеною в додатку 13 до цього Порядку. Після медичного огляду голова комісії доводить висновок засудженому, про що у медичній карті № 003 /о робиться відмітка та ставиться особистий підпис засудженого. Якщо засуджений за станом здоров`я не може власноруч поставити особистий підпис, про це у медичній карті № 003 /о робиться відмітка із зазначенням причини. Висновок комісії негайно передається до УВП, за якою значиться такий хворий засуджений на дату огляду комісією.

Судом встановлено, та не спростовано сторонами у справі той факт, що засудженим ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було проведено медичний огляд лікарсько-консультативною комісією Софіївської СТЛ №55, що підтверджується висновком ЛКК №497/1 та №496/1.

 
       Між тим, вказані висновки ЛКК не містять дати їх проведення, що хоча і є порушенням Порядку організації надання медичної допомоги засудженим до позбавлення волі, однак і не вказує безспірно на не своєчасну подачу висновків ЛКК до УВП.

 
       При цьому наявність висновків ЛКК Софіївської СТЛ №55, не дає підстав для обрахування строку подачі висновків комісії з дати складання висновків КУ «ЗОПТКД».

 
За таких обставин, не має підстав стверджувати про доведеність правомірності застосування до позивача заходів дисциплінарного стягнення, шляхом оголошення останньому догани.

 
Ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції, правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідивши наявні у справі докази і надавши їм належну оцінку. 

 
Отже доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України передбачено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статей 1 та 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

З урахування наведеного колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з додержанням вимог закону і підстав для його скасування не вбачається.

02 квітня 2020 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» від 30 березня 2020 року № 540-IX (далі - Закон № 540-IX).

За змістом підпункту 3 пункту 12 розділу XII «Прикінцевих положень» вказаного Закон № 540-IX під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 49, 83, 84, 170, 178, 179, 180, 181, 185, 210, 222, 253, 275, 284, 325, 354, 357, 360, 371, 390, 393, 395, 398, 407, 424 цього Кодексу, а також інші процесуальні строки щодо зміни предмета або підстави позову, збільшення або зменшення розміру позовних вимог, подання доказів, витребування доказів, забезпечення доказів, а також строки звернення до суду, подання відзиву та відповіді на відзив, заперечення, пояснень третьої особи щодо позову або відзиву, залишення позовної заяви без руху, подання заяви про перегляд заочного рішення, повернення позовної заяви, пред`явлення зустрічного позову, заяви про скасування судового наказу, розгляду справи, апеляційного оскарження, розгляду апеляційної скарги, касаційного оскарження, розгляду касаційної скарги, подання заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами продовжуються на строк дії такого карантину.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 379, 381-383 ЦПК України, апеляційний суд у складі колегії суддів,-
ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Державної установи «Центр охорони здоров`я Державної кримінально-виконавчої служби України» в особі Філії Державної установи «Центр охорони здоров`я Державної кримінально-виконавчої служби України» в Запорізькій області залишити без задоволення, а рішення Вільнянського районного суду Запорізької області від 12 грудня 2019 року у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови, лише у випадку якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19) процесуальні строки щодо касаційного оскарження продовжуються на строк дії такого карантину.

Повна постанова складена 15 травня 2020 року.

Судді:                                                                С. В. Кухар

                                                               О. В. Крилова

О. З. Поляков