справа № 363/168/18                                                                  головуючий у суді І інстанції Чірков Г.Є.
провадження № 22-ц/824/465/2020            суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Березовенко Р.В.

 

ПОСТАНОВА      
      ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ

07 квітня 2020 року                                                                        м. Київ
 
Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:
 
головуючого судді -	Березовенко Р.В.,   	
суддів:	Лівінського С.В.,  Суханової Є.М.,	
 
розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою Приватного акціонерного товариства Страхова компанія «АРКС» на рішення Вишгородського районного суду Київської області від 01 жовтня 2019 року у справі за позовом Приватного акціонерного товариства «АХА Страхування» до ОСОБА_1 про стягнення страхового відшкодування, -
 
В С Т А Н О В И В:
У січні 2018 року ПАТ «АХА Страхування» звернулось до суду із позовом  до ОСОБА_1 про стягнення страхового відшкодування. Свої вимоги мотивувало тим, що отримана позивачем сума страхового відшкодування в розмірі 34 731 грн. 58 коп. (без урахування фізичного зносу) нарахована ПрАТ «УПСК» за полісом № АІ 500827 не охоплює всієї суми виплаченого потерпілому страхового відшкодування в розмірі 47 440 грн. 94 коп., згідно договору добровільного страхування від 30 жовтня 2014 року. На підставі вимог ст.ст. 993, 1194 ЦК України ст. 27 Закону України «Про страхування» позивач порушує питання про стягнення з ОСОБА_1 різниці недоотриманої страхової виплати в розмірі 12 709 грн. 36 коп. 
Рішенням  Вишгородського районного суду Київської області від 01 жовтня 2019 року в задоволенні позову Приватного акціонерного товариства «АХА Страхування» до ОСОБА_1 про стягнення страхового відшкодування відмовлено.
Не погодившись із вказаним судовим рішенням позивач ПАТ Страхова компанія «АРКС» (ПАТ «АХА Страхування» змінило назву з 20.06.2019 р.)  подало апеляційну скаргу.
 
В апеляційній скарзі апелянт, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права та невідповідність висновків суду обставинам справи, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги повністю. При цьому, зазначає, що до страховика, який виплатив страхове відшкодування переходить право вимоги до особи, відповідальної за завдані збитки у разі, якщо не вистачає   страхової виплати для повного відшкодування завданої нею шкоди в межах різниці між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою. Різниця між вартістю відновлювального ремонту та виплаченого страхового відшкодування в даному випадку  складає 12 708,36 грн., тому на думку апелянта вказана сума підлягає стягненню з відповідача. 
 
В ухвалі про відкриття апеляційного провадження відповідачу було надано строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу.
 
20.02.2020 року  до суду надійшов відзив ОСОБА_1 згідно якого відповідач просив  відмовити в задоволенні  апеляційної скарги, рішення суду  першої інстанції залишити без змін. Зазначив, що страхова  сума  (ліміт відповідальності) на одного потерпілого за шкоду заподіяну  майну  становить 50 000 грн., що покриває фактичний розмір шкоди. Вказав, що  апелянт вийшов за межі позову (12 709,36 грн.) та збільшив суму  позовних вимог до 34 731,58 грн.
 
04.03.2020 року до суду надійшла заява  ПАТ «АХА Страхування»  про зміну вимог апеляційної скарги. Зазначив, що в прохальній частині апеляційної скарги апелянт помилково вказав  суму  сплаченого страхового відшкодування  в розмірі 34 731, 58 грн., а вірно  12 709,36 грн., які позивач просив стягнути з відповідача. 
 
Згідно ч.1 ст. 364 ЦПК України передбачено,  що особа яка подала апеляційну скаргу має  право подати  чи змінити її протягом  строку на апеляційне оскарження.
 
Оскільки зміни до апеляційної скарги апелянтом подано  після спливу строку на апеляційне оскарження, і підстави для поновлення вказаного строку відсутні,  колегія суддів не приймає до уваги вказані зміни.
 
Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України. 
 
Відповідно до  ч. 1  ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
 
Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
 
Крім того, практика Європейського суду з прав людини з питань гарантій  публічного характеру провадження у судових органах в контексті пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, свідчить про те, що публічний розгляд справи може бути виправданим не у кожному випадку (рішення від 08 грудня 1983 року у справі «Axen v. Germany», заява №8273/78, рішення від 25 квітня 2002 року «VarelaAssalinocontrelePortugal», заява № 64336/01). 
 
Так, у випадках, коли мають бути вирішені тільки питання права, то розгляд письмових заяв, на думку ЄСПЛ, є доцільнішим, ніж усні слухання, і розгляд справи на основі письмових доказів є достатнім. В одній із зазначених справ заявник не надав переконливих доказів на користь того, що для забезпечення справедливого судового розгляду після обміну письмовими заявами необхідно було провести також усні слухання. Зрештою, у певних випадках влада має право брати до уваги міркування ефективності й економії. Зокрема, коли фактичні обставини не є предметом спору, а питання права не становлять особливої складності, та обставина, що відкритий розгляд не проводився, не є порушенням вимоги пункту 1 статті 6 Конвенції про проведення публічного розгляду справи.
 
Суд апеляційної інстанції створив учасникам процесу належні умови для ознайомлення з рухом справи шляхом надсилання процесуальних документів та апеляційної скарги, а також надав сторонам строк для подачі відзиву. 
 
Отже, кожен з учасників справи має право безпосередньо знайомитися з її матеріалами, зокрема з аргументами іншої сторони, та реагувати на ці аргументи відповідно до вимог ЦПК України.
 
Бажання сторони у справі викласти під час публічних слухань свої аргументи, які висловлені нею в письмових та додаткових поясненнях, не зумовлюють необхідність призначення до розгляду справи з викликом її учасників. (ухвала Великої Палати Верховного Суду у справі №668/13907/13ц).
 
Оскільки, в даній справі ціна позову становить 12 709,36 грн., що менше ста розмірів прожиткового мінімуму, і дана справа не відноситься до тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження відповідно до приписів ч. 13 ст. 7 ЦПК України, без повідомлення учасників справи.
Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, виходячи з наступного.
 
Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
 
Відповідно до ст. 263 ЦПК Українирішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Судом першої інстанції встановлено, що 14 жовтня 2015 року з вини відповідача, ОСОБА_2 , сталася дорожньо-транспортна пригода, внаслідок якої було пошкоджено автомобіль «Рено» д.н.з. НОМЕР_1 , що належить ОСОБА_3 .Відповідач на той час керував автомобілем ГАЗ 69 д.н.з НОМЕР_2 .Вказані обставини встановленні постановоюВишгородського районного суду Київської області від 16 листопада 2015року, якою відповідача ОСОБА_1 притягнуто до адміністративної відповідальності за ст. 124 КУпАП (а.с. 13).
 
08 листопада 2014 року між ОСОБА_3 та АТ "СК "АХА "Страхування" укладено договір добровільного страхування транспортного засобу № 29018а4аа (а.с.8-10).
 
Цивільно-правова відповідальність відповідача застрахована 25 грудня 2014 року вПрАТ "УПСК" Поліс АІ № 5008271 (а.с.19).
 
14 жовтня 2015 року відповідач звернувся до АТ "СК "АХА "Страхування" з повідомленням про страхову подію (а.с.14-17).
 
Згідно рахунка № АМСНС05056 від 22 жовтня 2015 року ТОВ «Арма Моторс» вартість ремонту автомобіля «Рено» д.н.з. НОМЕР_1 склала 48 440 грн. 94 коп. (а.с.24).
 
Як вбачається з розрахунку страхового відшкодування від 23 жовтня 2015 року розмір страхового відшкодування з урахуванням франшизи склав 47 440 грн. 94 коп. (а.с. 33).
 
Розмір страхового відшкодування здійснено на підставі рахунку № АМСНС05056 від 22 жовтня 2015 року ТОВ «Арма Моторс». 
 
З платіжного доручення № 202 912 від 27 жовтня 2015 року вбачається, що АТ "СК "АХА "Страхування" перерахувало ТОВ «Арма Моторс» страхове відшкодування в розмірі 47 440 грн. 94 коп. на користь ОСОБА_3 (а.с. 36).
 
Згідно полісу АІ № 5008271 цивільно-правова відповідальність забезпеченого транспортного засобу ГАЗ 69 д.н.з. НОМЕР_3 застраховано станом на 14 жовтня 2015 року в ПрАТ "УПСК". 
 
Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, місцевий суд виходив з того, що доводи  позивача про те, що виплачене ПрАТ «УПСК» страхове відшкодування не покриває всіх фактичних витрат позивача здійснених по виплаті страхового відшкодування на користь ОСОБА_3 , належними, допустимими і достатніми доказами не підтверджено. Ліміт відповідальності відповідача становить 50 000 грн., а отже, сума виплаченого страхового відшкодування покривається лімітом застрахованої відповідальності, тому відповідальність винуватця ДТП по відшкодуванню різниці, що перевищує ліміт відповідальності не настала. Суд першої інстанції дійшов висновку, що позов є необґрунтованим та не доведеним. Порушених прав позивача, які б підлягали захисту в цій справі, судом не було встановлено. 
 
При перевірці висновків суду першої інстанції, у контексті доводів апеляційної скарги, колегія суддів виходить з наступного.
 
Відповідно до ч.1ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
 
Згідно з ч. 1 ст. 22 ЦК Україниособа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.
 
Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 988 ЦК України страховик зобов`язаний у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату у строк, встановлений договором.
 
Відповідно до ст. 979 ЦК України за договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.
 
Відповідно до ч. 1 ст. 1166 ЦК Українимайнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.
Страхування це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів (стаття 1 Закону України «Про страхування»).
 
За договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору (стаття 979 Цивільного кодексу (далі ЦК) України).
 
Згідно ч. 1 ст. 25 Закону України "Про страхування" здійснення страхових виплат і виплата страхового відшкодування проводиться страховиком згідно з договором страхування на підставі заяви страхувальника (його правонаступника або третіх осіб, визначених умовами страхування) і страхового акта (аварійного сертифіката), який складається страховиком або уповноваженою ним особою (аварійним комісаром) у формі, що визначається страховиком. 
 
З урахуванням наведеного у цій справі виникають два види зобов`язань: деліктне зобов`язання, що виникло внаслідок ДТП, сторонами якого є потерпіла особа (кредитор) та особа, відповідальна за завдані збитки (винна особа, боржник), та договірне зобов`язання, що виникає з договору добровільного майнового страхування, сторонами якого є страховик (страхова компанія) та страхувальник (потерпілий у ДТП).
 
За загальним правилом відповідальність за шкоду несе боржник особа, яка завдала шкоди. Якщо шкода завдана джерелом підвищеної небезпеки (зокрема, діяльністю щодо використання транспортного засобу), така шкода відшкодовується володільцем джерела підвищеної небезпеки особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право) володіє транспортним засобом (частина друга статті 1187 ЦК України).
 
Судом першої інстанції вірно встановлено,  що у  даній справі позивач на підставі договору добровільного страхування, укладеного між ним та потерпілим, здійснив виплату страхового відшкодування та тим самим відшкодував завдану потерпілому у ДТП майнову шкоду. АТ "СК "АХА "Страхування" сплатило на користь потерпілої особи страхове відшкодування в сумі 47 440 грн. 94 коп., що підтверджується платіжним дорученням № 202 912 від 27 жовтня 2015 року.
 
Порядок страхового відшкодування за шкоду завдану діями відповідача в даному випадку регламентується Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».
 
Відповідно до п.22.1 ст. 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, завдану внаслідок дорожньо-транспортної пригоду майну третьої особи.
 
Відтак, відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можлива лише за умови, що згідно з цим договором або Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених у статті 37), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування.
 
Покладення обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності. Уклавши договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, страховик на випадок виникнення деліктного зобов`язання бере на себе у межах суми страхового відшкодування виконання обов`язку страхувальника, який завдав шкоди.
 
Вказаний висновок щодо правильного застосування норм права при стягненні матеріальної шкоди з особи, яка застрахувала свою відповідальність, було викладено Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 04 липня 2018 року у справі №755/18006/15-ц.
 
З матеріалів справи вбачається. що ліміт відповідальності ОСОБА_1 за заподіяння шкоди майну згідно полісу АІ № 5008271 від 25 грудня 2014 року становить 50 000 грн.
 
Відповідно до ст. 993 ЦК України та ст. 27 Закону України «Про страхування» до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки. 
 
Відповідно до вимог ст. 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).
 
За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що позов є необґрунтований та безпідставний, оскільки позивачем було відшкодовано 47 440 грн. 94 коп., а ліміт відповідальності відповідача становить 50 000 грн. Враховуючи, що обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування, а відшкодована шкода в даній справі є меншою за ліміт відповідальності, висновки суду першої інстанції про відмову у позові є законними та обґрунтованими.
 
За правилами ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
 
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч.1 ст.77 ЦПК  України), а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.6 ст.81 ЦПК України).
 
При цьому, належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню, як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій.
 
Правила допустимості доказів визначають легітимну можливість конкретного доказу підтверджувати певну обставину в справі. Правила допустимості доказів встановлені з метою об`єктивності та добросовісності у підтвердженні доказами обставин у справі, виходячи з того, що нелегітимні засоби не можуть використовуватися для досягнення легітимної мети, а також враховуючи те, що правосудність судового рішення, яке було ухвалене з урахуванням нелегітимного доказу, завжди буде під сумнівом.
 
Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму та означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами.
 
Згідно з ч. 2 ст. 77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
 
Відповідно до ч. 2 ст. 43 ЦПК України обов`язок надання усіх наявних доказів до початку розгляду справи по суті покладається саме на осіб, які беруть участь у справі.
 
За вимогами ст. 13 Цивільного процесуального кодексу України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи.
 
Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
Отже, колегія суддів вважає, що позивачем не було надано жодного належного та допустимого доказу того,  що виплачене страхове відшкодування перевищує ліміт відповідальності відповідача, оскаржуване рішення суду першої інстанції, на думку колегії суддів є законним і обґрунтованим, судом додержано вимоги матеріального та процесуального права, тому, судове рішення, відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України необхідно залишити без змін
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Щ о ж стосується доводів апеляційної скарги, то посилання апелянта на те, що виплачене ПрАТ «УПСК» страхове відшкодування не покриває всіх фактичних витрат позивача здійснених по виплаті страхового відшкодування на користь ОСОБА_3 , достатніми доказами не підтверджено.
 
На думку колегії суддів є необґрунтованими та безпідставними посилання апелянта на незаконність судового рішення в частині відмови у задоволенні позову, оскільки позовні вимоги не були обґрунтовані належними та допустимими доказами. 
Крім того, на думку колегії суддів посилання апелянта на правовий висновок Верховного  Суду України  викладений у постанові від 10.02.2016 року по справі №6-2878цс15 є також не обґрунтованими, оскільки це судове рішення стосується інших правовідносин та не може бути застосоване при даних обставинах, так як ухвалене у значно відмінній за обставинами та предметом спору справі, ніж справа, яка переглядається.
При цьому, колегія суддів бере до уваги висновки Європейського суду з прав людини вказав, відповідно до яких,  пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Отже, доводи апелянта викладені у апеляційній скарзі не спростовують висновки суду першої інстанції та не є обов`язковими підставами для скасування судового рішення, оскільки зводяться лише до переоцінки доказів та тлумачення норм права на розсуд апелянта.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
За таких обставин, колегія суддів, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, вважає, що суд першої інстанції правильно встановивши обставини спору, вірно встановив предмет договору  та вид  правовідносин, а також, законодавство, що їх регулює і дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову, тому, судове рішення, відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.
Керуючись ст.ст. 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд,- 
П О С Т А Н О В И В:
                                                   
Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства Страхова компанія «АРКС» залишити без задоволення.
 
Рішення Вишгородського районного суду Київської області від 01 жовтня 2019 року залишити без змін.
 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках, передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Головуючий:                                                                            Р.В. Березовенко

Судді:                                                                                        Є.М. Суханова

                                                                            С.В. Лівінський