ПОСТАНОВА
Іменем України

18 червня 2020 року 
Київ
справа №815/5510/16
адміністративне провадження №К/9901/22607/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:
головуючого судді - Білак М.В. (суддя-доповідач),
суддів: Губської О.А., Калашнікової О.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження справу
за касаційною скаргою командира військової частини НОМЕР_1 генерал-майора ОСОБА_1 
на постанову Одеського окружного адміністративного суду від 18 січня 2017 року (суддя – Бжассо Н.В.)
та ухвалу Одеського апеляційного адміністративного суду від 14 березня 2017 року (головуючий суддя – Ступакова І.Г., судді: Лук`янчук О.В., Милосердного М.М.)
у справі №815/5510/16
за позовом  ОСОБА_2 
до командира військової частини НОМЕР_1 генерал-майора ОСОБА_1 
про визнання дій неправомірними щодо прийняття рішення за результатами розгляду скарги. 
I. РУХ СПРАВИ
1.          У жовтні 2016 року ОСОБА_2 звернувся до командира військової частини НОМЕР_1 генерал-майора ОСОБА_1 (далі – командир в/ч НОМЕР_1 ОСОБА_1 ) з позовом, в якому просив визнати неправомірними дії командира в/ч НОМЕР_1 ОСОБА_1 щодо прийняття рішення за результатами розгляду його скарги та несвоєчасного надання на неї відповіді. 
2.          В обґрунтування своїх вимог ОСОБА_2 послався на те, що в скарзі на дії безпосереднього начальника – полковника ОСОБА_3 він порушував декілька клопотань. За змістом отриманої відповіді позивачу стало відомо, що відповідачем не досліджено та не розглянуто всі вимоги, які ставились ним у скарзі, що свідчить про поверхневий та формальний розгляд порушених у скарзі питань. Також відповідь на скаргу надана з порушенням вимог Закону України від 2 жовтня 1996 року №393/96-ВР «Про звернення громадян» (далі – Закон №393/96-ВР), зокрема несвоєчасно, із запізненням на 15 (п`ятнадцять) діб.
3.          Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 18 січня 2017 року, залишеною без змін ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 14 березня 2016 року, позов задоволено. Визнано неправомірними дії командира в/ч НОМЕР_1 ОСОБА_1 щодо прийняття рішення за результатом розгляду скарги та надання на неї відповіді несвоєчасно та не в повному обсязі.
4.          Не погодившись з рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій, командир в/ч НОМЕР_1 ОСОБА_1 подав касаційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судами норм матеріального та процесуального права, просить їх скасувати, і прийняти нове рішення про відмову у задоволенні позову. 
5.          До касаційної скарги включені також заперечення проти ухвали Одеського окружного адміністративного суду від 12 грудня 2016 року про відмову у задоволенні клопотання щодо залишення позову без розгляду та ухвали цього ж суду від 17 січня 2017 року про відмову у задоволенні клопотання щодо зупинення провадження у справі.
6.          У запереченнях на касаційну скаргу позивач, посилаючись на законність рішень судів першої та апеляційної інстанцій, просить залишити касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін.
II. ОБСТАВИНИ СПРАВИ
7.          Судами попередніх інстанцій встановлено, що 1 серпня 2016 року ОСОБА_2 подав командиру в/ч НОМЕР_1 скаргу, в якій просив:
- скасувати накладене на нього полковником ОСОБА_3 дисциплінарне стягнення у вигляді догани;
- виплатити грошову премію за липень 2016 року;
- притягнути полковника ОСОБА_3 до дисциплінарної відповідальності за неправомірні дії, зокрема: порушення вимог розділу 6 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, затвердженого Законом України від 24 березня 1999 року №548-XIV (далі – Статут ВС ЗСУ), ігнорування проблем позивача, як підлеглого, зловживання дисциплінарною владою та інших дій (бездіяльності) викладених у скарзі;
- з метою попередження та недопущення випадків притягнення до дисциплінарної відповідальності не тільки позивача, а й інших військовослужбовців в/ч НОМЕР_1 , раціонального та якісного використання робочого часу, довести під особистий підпис кожного військовослужбовця в/ч НОМЕР_1 розпорядок дня у військовій частині та наказ, яким він затверджений;
- зобов`язати всіх керівників структурних підрозділів (начальників управлінь, відділів, служб та інших) негайно виконати вимоги Статуту ВС ЗСУ щодо розпорядку дня.
8.          Згідно журналу реєстрації пропозицій, заяв, скарг в/ч та членів їх сімей, інших громадян №25 том №2, скарга позивача зареєстрована 3 серпня 2016 року №1390/С.
9.          15 вересня 2016 року за №2/9450 позивачу надана відповідь, підписана т.в.о. начальника штабу-першого заступника командира в/ч НОМЕР_1 ОСОБА_4 , та в якій повідомлялося, що скарга, яка надійшла 1 серпня 2016 року уважно розглянута та опрацьована в управлінні по роботі з особовим складом. По факту викладеному ОСОБА_2 в скарзі, наказом командира в/ч НОМЕР_1 від 3 серпня 2016 року №454 призначено та проведено службове розслідування, за результатами якого наказом командира в/ч НОМЕР_1 від 19 серпня 2016 року №486 скасовано накладене на ОСОБА_2 дисциплінарне стягнення у вигляді догани. Також в листі зазначено, що відповідно до вимог абзацу 1 статті 16 Закону №393/96-ВР позивач має право на оскарження зазначеного рішення до вищого органу управління або до суду.
10.          Зазначену відповідь ОСОБА_2 отримав особисто під підпис 19 вересня 2016 року. 
11.          Вважаючи неправомірними дії командира в/ч НОМЕР_1 ОСОБА_1 під час прийняття рішення за результатами розгляду скарги та несвоєчасне надання на неї відповіді, ОСОБА_2 звернувся до суду за захистом своїх порушених прав з цим позовом.
IIІ. ОЦІНКА СУДІВ ПЕРШОЇ ТА АПЕЛЯЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЙ
12.          Задовольняючи позов суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, виходив з того, що відповідач у відповіді від 15 вересня 2016 року №2/9450 не розглянув всі питання які ставилися позивачем у скарзі, у зв`язку з чим відповідно до пункту 118 Дисциплінарного статуту Збройних сил України, затвердженого Законом України від 24 березня 1999 року №551-XIV (далі – Дисциплінарний статут), скарга позивача не є вирішеною. Крім того, відповідачем порушено строки розгляду скарги позивача, оскільки не надано жодних доказів про доведення до відома ОСОБА_2 повідомлення про продовження строків розгляду скарги. 
IV. ДОВОДИ КАСАЦІЙНОЇ СКАРГИ
13.          У касаційній скарзі відповідач зазначає, що задовольняючи позов, суди не надали належної правової оцінки факту відмови ОСОБА_2 від ознайомлення з листом від 15 серпня 2016 року №8864, в якому начальник управління – заступник командира в/ч НОМЕР_1 по роботі з особовим складом – ОСОБА_5 інформував позивача про призначення службового розслідування та повідомлення про продовження строків розгляду скарги у строки передбачені статтею 20 Закону №393/96-ВР, зокрема до 16 вересня 2016 року, про що свідчить акт від 18 серпня 2016 року підписаний членами комісії у складі: ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 .
14.          Також в касаційній скарзі зазначено, що суд першої інстанції, для підтвердження позиції відповідача викладеній в запереченнях на позов, не викликав в судове засідання свідків, зокрема ОСОБА_6 та ОСОБА_5 , які могли підтвердити вищевказаний факт.
15.          Крім того, відповідач зазначає про порушення судом першої інстанції норм процесуального права, під час прийняття ухвали від 17 січня 2017 року про відмову у задоволенні клопотання про зупинення провадження у справі та ухвали від 12 грудня 2016 року про відмову у задоволенні клопотання про залишення позову без розгляду, а також те, що суд апеляційної інстанції проігнорував та не розглянув вимоги апеляційної скарги стосовно скасування вказаних ухвал суду першої інстанції.
16.          Відповідач також зазначає, що всі порушені ОСОБА_2 у скарзі питання були розглянуті та вжиті необхідні та належні заходи, зокрема: скарга прийнята до розгляду, накладене дисциплінарне стягнення у вигляді догани скасовано, грошова премія за липень 2016 року виплачена, з безпосереднім керівником позивача – полковником ОСОБА_3 проведено бесіду щодо неприпустимості порушень, які були викладені у скарзі та нагадано про обов`язки служби, а розпорядок дня, який затверджений наказом командира в/ч НОМЕР_1 від 25 грудня 2015 року №379, з початку року розсилається до всіх структурних підрозділів та доводиться до відома всіх військовослужбовців, державних службовців та працівників ЗСУ. Крім того, на шикуванні особового складу командиром в/ч НОМЕР_1 звертається увага начальників структурних підрозділів на дотримання розпорядку дня.
17.          Також вказує, що чинним законодавством не визначено обов`язку відповідача розглядати скаргу позивача в порядку Дисциплінарного статуту ЗСУ, а не в порядку №393/96-ВР.
V. ОЦІНКА ВЕРХОВНОГО СУДУ
18.          Відповідно до частини першої статті 341 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.
19.          Частиною другою статті 19 Конституції України обумовлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
20.          Згідно з пунктом 1 частини третьої статті 2 КАС України (в редакції, що діяла до 15 грудня 2017 року) у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
21.          Аналогічне положення закріплено в пункті 1 частини другої статті 2 КАС України (в редакції після 15 грудня 2017 року).
22.          Предметом цього адміністративного позову є визначення правомірності дій (бездіяльності) відповідача за результатом розгляду скарги позивача. 
23.          Спірні правовідносини, що склалися між сторонами врегульовані, зокрема, Законом України від 25 березня 1992 року №2232-XII «Про військовий обов`язок і військову службу» (далі – Закон №2232-XII), Законом України від 24 березня 1999 року №548-XIV «Про Статут внутрішньої служби Збройних Сил України» (далі – Статут ВС ЗСУ), Законом України від 24 березня 1999 року №551-XIV «Про Дисциплінарний статут Збройних Сил України» (далі – Дисциплінарний статут ЗСУ), та іншими нормативно правовими актами.
24.          Відповідно до частини четвертої статті 2 Закону №2232-XII порядок проходження військової служби, права та обов`язки військовослужбовців визначаються цим та іншими законами, відповідними положеннями про проходження військової служби, що затверджуються Президентом України, та іншими нормативно-правовими актами.
25.          Згідно з частиною шостою статті 2 Закону №2232-XII одним із видів військової служби, зокрема, є військова служба за контрактом осіб офіцерського складу.
26.          Громадяни, які проходять військову службу, є військовослужбовцями Збройних Сил України (пункт 5 Положення №1153/2008).
27.          Військовослужбовці Збройних Сил України мають права і свободи з урахуванням особливостей, що визначаються Конституцією України, законами України з військових питань, статутами Збройних Сил України та іншими нормативно-правовими актами (стаття 9 Статуту ВС ЗСУ).
28.          Відповідно до статті 14 Статуту ВС ЗСУ із службових та особистих питань військовослужбовець повинен звертатися до свого безпосереднього начальника, а якщо він не може їх вирішити – до наступного прямого начальника.
29.          Згідно статті 59 Статуту ВС ЗСУ командир (начальник) зобов`язаний знати потреби і запити особового складу, приймати рішення за його заявами, скаргами та іншими зверненнями.
30.          Військовослужбовець, який вважає, що не вчинив правопорушення, має право протягом місяця з часу накладення дисциплінарного стягнення подати скаргу старшому командирові або звернутися до суду у визначений законом строк (стаття 88 Дисциплінарного статуту ЗСУ).
31.          Відповідно до статті 110 Дисциплінарного статуту ЗСУ усі військовослужбовці мають право надсилати письмові звернення або особисто звертатися до посадових осіб, органів військового управління, органів управління Служби правопорядку, органів досудового розслідування та інших державних органів у разі: незаконних рішень, дій (бездіяльності) щодо них командирів чи інших військовослужбовців, порушення їх прав, законних інтересів та свобод; незаконного покладення на них обов`язків або незаконного притягнення до відповідальності.
32.          За нормами статті 112 Дисциплінарного статуту ЗСУ військовослужбовці, які подали заяву чи скаргу, мають право: особисто викласти свої аргументи особі, яка перевіряє заяву чи скаргу, звернутися за допомогою до свідків; подати додаткові матеріали, що стосуються справи, чи клопотати, щоб їх вимагав командир або орган, який розглядає заяву або скаргу; бути присутнім під час розгляду заяви чи скарги; одержати письмову відповідь про результати розгляду заяви чи скарги; ознайомитися з матеріалами перевірки заяви чи скарги; оскаржити прийняте за їхньою заявою чи скаргою рішення в суді; вимагати відшкодування збитків у встановленому законом порядку.
33.          Відповідно до статті 118 Дисциплінарного статуту ЗСУ пропозиція, заява чи скарга вважаються вирішеними, якщо розглянуто всі порушені в них питання і з приводу їх вжито необхідних заходів або дано вичерпні відповіді. Відмова в задоволенні питань, викладених у пропозиції, заяві чи скарзі, доводиться до відома військовослужбовців, які їх подали, у письмовій формі з посиланням на закон або військові статути із зазначенням мотивів відмови та роз`ясненням порядку оскарження прийнятого рішення.
34.          Згідно статті 119 Дисциплінарного статуту ЗСУ усі пропозиції, заяви чи скарги розглядаються і вирішуються у строк не більше одного місяця з часу їх отримання, а ті, що не потребують додаткового вивчення й перевірки, - невідкладно, але не пізніше п`ятнадцяти днів з часу їх надходження. Якщо у місячний строк вирішити порушені у зверненні питання неможливо, командир встановлює новий строк, про що сповіщається військовослужбовець, який подав звернення. При цьому загальний строк розгляду пропозиції, заяви чи скарги не може перевищувати сорока п`яти днів.
35.          Згідно з частиною другою статті 120 Дисциплінарного статуту ЗСУ командир, який допустив несправедливість або незаконні дії щодо підлеглих за подання пропозиції, заяви чи скарги, несе відповідальність згідно із законами України.
36.          Відтак, зважаючи на наділення командира (начальника) всією повнотою влади стосовно підлеглих та покладання на нього персональної відповідальності перед державою за всі складові діяльності військової частини (підрозділу) командир, за результатами розгляду скарги військовослужбовця, зобов`язаний розглянути всі порушені в скарзі питання і вжити з їх приводу необхідних заходів або надати вичерпну відповідь.
37.          Проте, під час розгляду цієї справи судами попередніх інстанцій вірно установлено, що у порушення вимог статті 118 Дисциплінарного статуту ЗСУ, у відповіді від 15 вересня 2016 року №2/9450 відповідач не розглянув всі поставлені ОСОБА_2 питання у скарзі від 1 серпня 2016 року, зокрема: стосовно прийняття рішення щодо виплати грошової премії за липень 2016 року та притягнення безпосереднього начальника позивача – полковника ОСОБА_3 до дисциплінарної відповідальності; ігнорування проблем позивача, як підлеглого; зловживання дисциплінарною владою; доведення під особистий підпис кожного військовослужбовця в/ч НОМЕР_1 розпорядок дня та наказ, яким він затверджений, із зобов`язанням всіх керівників дотримуватися розпорядку дня.
38.          Також, Верховний Суд вважає обґрунтованими висновки судів першої та апеляційної інстанцій про порушення відповідачем статті 119 Дисциплінарного статуту ЗСУ, оскільки при встановленні нового строку розгляду скарги, у зв`язку з неможливістю у місячний строк вирішити порушені позивачем питання та призначенням з цього приводу службового розслідування, відповідач не сповістив про це військовослужбовця. 
39.          Відповідно до частини другої статті 71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.
40.          Судами зазначено, що доказів на підтвердження надіслання або іншим чином повідомлення позивача про продовження строків розгляду скарги відповідач суду не надав, а акт складений відповідачем від 18 серпня 2016 року про відмову позивача отримати проміжну відповідь від 15 серпня 2016 року №8864, не є належним та допустимим доказом того, що позивач був обізнаний про продовження терміну розгляду його скарги та проведення службового розслідування за фактом порушених в ній питань, що в свою чергу свідчить про невиконання відповідачем вимог статті 119 Дисциплінарного статуту ЗСУ.
41.          З огляду на викладене, колегія суддів Верховного Суду вважає обґрунтованими висновки судів попередніх інстанцій про неправомірність дій відповідача під час розгляду скарги позивача, що виявилась у її розгляді в не повному обсязі та не в установлений законодавством термін.
42.          Також, Верховний Суд вважає безпідставними аргументи скаржника в касаційній скарзі про те, що суд апеляційної інстанції проігнорував та не розглянув вимоги апеляційної скарги стосовно скасування ухвали Одеського окружного адміністративного суду від 12  грудня 2016  року про відмову у задоволенні клопотання щодо залишення позову без розгляду та ухвали цього ж суду від 17  січня 2017  року про відмову у задоволенні клопотання щодо зупинення провадження у справі, оскільки судом було надано оцінку вказаним судовим рішенням та дійшов висновку про їх правомірність.
43.          Надаючи оцінку прийнятим у справі ухвалам Одеського окружного адміністративного суду від 12 грудня 2016 року та від 17 січня 2017 року, Верховний Суд приходить до висновку, що судові рішення є правомірними, норми матеріального та процесуального права під час їх прийняття не порушені.
44.          Крім того, непрйнятним є твердження скаржника в касаційній скарзі про те, що чинним законодавством не визначено обов`язку відповідача розглядати скаргу позивача в порядку Дисциплінарного статуту ЗСУ, а не в порядку №393/96-ВР, оскільки правовідносини, що склалися між сторонами, виникли саме під час проходження позивачем публічної, зокрема - військової служби. 
45.          Як зазначалося вище, такі правовідносини врегульовані Дисциплінарним статутом ЗСУ та Статутом ВС ЗСУ. Підстави виникнення, порядок проходження, припинення служби визначені законодавством, а тому спори за участю публічних службовців розглядаються за нормами спеціальних законів. Субсидіарне застосування іншого законодавства України до таких правовідносин допустиме лише у разі, коли така можливість прямо передбачена у спеціальному законі.
46.          Таким чином, вірними є висновки судів попередніх інстанцій, що на спірні правовідносини не поширюються загальні норми чинного законодавства про звернення громадян, що врегульовані Законом №393/96-ВР, а отже суди вірно визначилися з предметом спору та застосували до спірних правовідносин чинне законодавство, яке регулює порядок розгляду звернень військовослужбовців ЗС України.
47.          Оцінюючи аргументи касаційної скарги, Верховний Суд виходить з того, що судами попередніх інстанцій було надано належну правову оцінку доводам, наведеним сторонами під час судового розгляду справи. Жодних нових доводів, які б доводили порушення норм матеріального або процесуального права при винесенні оскаржуваних судових рішень, у касаційній скарзі не зазначено.
48.          З урахуванням викладеного, Верховний Суд дійшов висновку, що судами першої і апеляційної інстанцій винесені законні і обґрунтовані рішення, ухвалені з дотриманням норм матеріального та процесуального права, підстави для скасування чи зміни оскаржуваних судових рішень відсутні.
49.          Відповідно до частини першої статті 350 КАС України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення
50.          Таким чином, зважаючи на приписи статті 350 КАС України, касаційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.
51.          З огляду на результат касаційного розгляду та відсутність документально підтверджених судових витрат, понесених учасниками справи у зв`язку з переглядом справи в суді касаційної інстанції, судові витрати розподілу не підлягають.
Керуючись статтями 345, 350, 356 КАС України, пунктом 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 15 січня 2020 року №460-ІХ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ», Верховний Суд
П О С Т А Н О В И В:
Касаційну скаргу командира військової частини НОМЕР_1 генерал-майора ОСОБА_1  залишити без задоволення.
Постанову Одеського окружного адміністративного суду від 18 січня 2017 року та ухвалу Одеського апеляційного адміністративного суду від 14 березня 2017 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

...........................

...........................

...........................

М.В. Білак
О.А. Губська
О.В. Калашнікова,
Судді Верховного Суду