ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 травня 2020 року	Львів	Справа № 607/1336/20 пров. № А/857/4748/20	

          Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:
головуючого судді                                                       Святецького В.В.          
суддів                                                                            Гудима Л.Я., Довгополова О.М.
з участю секретаря судового засідання                     Гнідець Р.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 05 березня 2020 року в справі №607/1336/20 (суддя Воробель Н.П., час ухвалення 17 год. 48 хв., м. Тернопіль) за позовом ОСОБА_1 до заступника командира роти №1 батальйону Управління патрульної поліції в Тернопільській області Департаменту патрульної поліції молодшого лейтенанта поліції Палія Володимира Івановича,  Управління патрульної поліції в Тернопільській області Департаменту патрульної поліції про скасування постанови про притягнення до адміністративної відповідальності,-

В С Т А Н О В И В:
У січні 2020 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до заступника командира роти №1 батальйону Управління патрульної поліції в Тернопільській області Департаменту патрульної поліції молодшого лейтенанта поліції Палія Володимира Івановича,  Управління патрульної поліції в Тернопільській області Департаменту патрульної поліції, в якому просив скасувати постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі, серії ДП18 №643306 від 15.01.2020, про застосування до ОСОБА_1 адміністративного стягнення у вигляді штрафу в розмірі 255 грн.
Рішенням від 05 березня 2020 року Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області у задоволенні позову відмовив повністю.
Не погодившись з таким рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, оскільки вважає, що рішення прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права, з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи. 
В обґрунтування апеляційної скарги скаржник вказує на те, що суд першої інстанції неправомірно поклав в основу рішення припущення, що позивач порушив вимогу дорожнього знаку 3.21 «В`їзд заборонено». На відеозаписі, в якості доказу на який покликається суд, відсутнє зображення, яке б свідчило про наявність у вказаному місці знаку 3.21 «В`їзд заборонено» в момент складення адмінматеріалів про притягнення позивача до адміністративної відповідальності.
Суд першої інстанції не зважив та не спростував у своєму рішенні позицію стосовно того, що в оскаржуваній постанові зазначається про порушення п.33 ПДР України, що є неконкретизованим, адже в п.33 зазначено лише перелік дорожніх знаків з їх роз`ясненням.

Вказані обставини суд першої інстанції не взяв до уваги, відтак дійшов помилкового висновку про відсутність підстав для скасування оскаржуваної постанови.
З огляду на викладене, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким адміністративний позов  задовольнити повністю.
Представник Управління патрульної поліції в Тернопільській області Департаменту патрульної поліції подав відзив на апеляційну скаргу, в якому спростовує доводи позивача про невідповідність рішення суду першої інстанції вимогам матеріального права та просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги. 
Учасники справи викликалися в судове засідання, проте у зв`язку з їх неявкою фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється відповідно до ч. 4 ст. 229 Кодексу адміністративного судочинства України. 
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи та доводи скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Суд встановив та матеріалами справи підтверджується, що відповідно до постанови про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серії ДП18 № 643306 від 15 січня 2020 року, ОСОБА_1 15 січня 2020 року, керуючи автомобілем «Ford С-Max», н.з. НОМЕР_1 , вулицею Перля у м. Тернополі, не виконав вимогу дорожнього знаку 3.21 «В`їзд заборонено», чим порушив п. 33  ПДР.
Вказаною постановою позивач притягнутий до адміністративної відповідальності за ч. 1  ст. 122 КУпАП  та на нього накладено стягнення у виді штрафу в розмірі 255 грн.
Не погоджуючись із зазначеною постановою, позивач оскаржив її до суду.
Відмовляючи у задоволенні адміністративного позов, суд першої інстанції керувався тим, що відповідач довів належними та допустимими доказами вчинення позивачем правопорушення, передбаченого ч.1 ст.122 КУпАП.
Надаючи правову оцінку обставинам справи та висновкам суду першої інстанції, враховуючи межі перегляду, передбачені ст. 308 КАС України, апеляційний суд зазначає наступне.
Відповідно до ст. 19 Конституції України вбачається, що правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до ч. 5 ст.14 Закону України «Про дорожній рух» учасники дорожнього руху зобов`язані знати і неухильно дотримувати вимог цього Закону, Правил дорожнього руху та інших нормативних актів з питань безпеки дорожнього руху, створювати безпечні умови для дорожнього руху, не завдавати своїми діями або бездіяльністю шкоди підприємствам, установам, організаціям і громадянам, виконувати розпорядження органів державного нагляду та контролю щодо дотримання законодавства про дорожній рух.
Згідно з п. 8.1 Правил дорожнього руху України регулювання дорожнього руху здійснюється за допомогою дорожніх знаків, дорожньої розмітки, дорожнього обладнання, світлофорів, а також регулювальниками.
Знаком 3.21 «В`їзд заборонено» забороняється в`їзд усіх транспортних засобів з метою, зокрема, організації відокремленого в`їзду і виїзду на майданчиках, що використовуються для стоянки транспортних засобів, майданчиках відпочинку, автозаправних станцій тощо.
Відповідно до ч 1 ст. 122 КУпАП перевищення встановлених обмежень швидкості руху транспортних засобів більш як на двадцять кілометрів на годину, порушення вимог дорожніх знаків та розмітки проїзної частини доріг, правил перевезення вантажів, буксирування транспортних засобів, зупинки, стоянки, проїзду пішохідних переходів, ненадання переваги у русі пішоходам на нерегульованих пішохідних переходах, а так само порушення встановленої для транспортних засобів заборони рухатися тротуарами чи пішохідними доріжками тягнуть за собою накладення штрафу в розмірі п`ятнадцяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або 50 штрафних балів.
Як згадувалось вище, в оскаржуваній постанові зазначено, що позивач не виконав вимоги дорожнього знаку 3.21 «В`їзд заборонено», чим скоїв правопорушення, передбачене ч.1 ст.122 КУпАП.  
Відповідно до ч. 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Відповідно до ст. 280 КУпАП орган при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, а також інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Згідно зі ст. 251 КУпАП доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.
Відповідно до п. 10 розділу ІІІ Інструкції з оформлення поліцейськими матеріалів про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі, поліцейський оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.
Відповідно до ст. 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
Крім цього, п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 23.12.2005 № 14 «Про практику застосування судами законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративне правопорушення на транспорті» роз`яснено судам, що зміст постанови має відповідати вимогам, передбаченим статтями 283 і 284 КУпАП. У ній, зокрема, потрібно навести докази, на яких ґрунтується висновок про вчинення особою адміністративного правопорушення, та зазначити мотиви відхилення інших доказів, на які посилається правопорушник, чи висловлених останнім доводів.
Колегія суддів зазначає, що відповідач, як на обставини вчинення правопорушення покликається на відеозапис з нагрудної камери працівника поліції та схему організації дорожнього руху, надану представником УПП в Тернопільській області ДПП.
З вказаного відеозапису вбачається, як автомобіль, котрим керує позивач, виїжджає з території стоянки ТЦ «Novus», що по вул. Перля у м. Тернополі, та порушує вимоги дорожнього знаку 3.21 «В`їзд заборонено», за що його і було притягнуто до адміністративної відповідальності.
При цьому колегія суддів відхиляє покликання апелянта на відсутність на відеозаписі знаку 3.21 в момент складення адмінматеріалів, оскільки такі складалися після вчинення правопорушення у місці зупинки працівником поліції транспортного засобу позивача, тобто коли останній проїхав цей знак. До того ж, зазначеним не спростовується наявність цього знаку, що додатково підтверджується наявною в матеріалах справи схемою організації дорожнього руху.  
Крім того, з дотриманням вимог ст. 283 КУпАП щодо змісту постанови по справі про адміністративне правопорушення, оскаржувана постанова у графі 7 «До постанови додається» містить посилання на відео та серію і номер нагрудної камери поліцейського НОМЕР_2 .
Необґрунтованим є також є покликання апелянта на те, що відповідач у постанові зазначив про порушення п. 33 ПДР, що є неконкретизованим, адже в п.33 зазначено лише перелік дорожніх знаків з їх роз`ясненням. Проте зміст оскаржуваної постанови вказує на те, що в останній чітко зазначено про не дотримання водієм вимог знаку 3.21 «В`їзд заборонено», що відповідно є порушенням п.33 ПДР України та становить склад правопорушення, передбаченого ч.1 ст.122 КУпАП. 
Відтак, колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, що наявні належні докази вчинення позивачем правопорушення, передбаченого ч.1 ст.122 КУпАП.  
Згідно з ч.2 ст.77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що відповідач довів правомірність своїх дій щодо прийняття рішення про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності постановою про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі, серії ДП18 №643306 від 15.01.2020.
Відтак, судом першої інстанції правомірно відмовлено у скасуванні постанови про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серії ДП18 №643306 від 15.01.2020 про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.  122 КУпАП у виді штрафу в розмірі 255 грн у зв`язку з наявністю в діях позивача складу адміністративного правопорушення.
Наведені обставини спростовують доводи апеляційної скарги про невідповідність рішення суду першої інстанції нормам матеріального та процесуального права, а тому апеляційний суд не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги. 
Інші, зазначені відповідачем в апеляційній скарзі обставини, окрім вищеописаних обставин, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування.
Статтею 242 Кодексу адміністративного судочинства (КАС) України визначено, що рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи вищенаведене, апеляційний суд визнає, що суд першої інстанції, вирішуючи даний публічно-правовий спір, правильно встановив обставини справи та ухвалив законне рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права, рішення суду першої інстанції ґрунтується на повно, об`єктивно і всебічно з`ясованих обставинах, доводи апеляційної скарги їх не спростовують, а тому підстав для скасування рішення суду першої інстанції немає.       
Керуючись статтями 243, 272, 286, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 329 КАС України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 05 березня 2020 року в справі №607/1336/20 - без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та в касаційному порядку оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя	 	В. В. Святецький 	
судді	 	Л. Я. Гудим 	
 	 	О. М. Довгополов  	
Повне судове рішення складено 28.05.2020.