ПОСТАНОВА
Іменем України

17 березня 2020 року 
Київ
справа №818/235/17
адміністративне провадження №К/9901/24023/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: 
судді-доповідача - Соколова В.М.,
суддів: Єресько Л.О.,  Загороднюка А.Г., 
розглянувши у порядку письмового провадження касаційну скаргу Головного управління Національної поліції в Сумській області на постанову Сумського окружного адміністративного суду від 06 квітня 2017 року (головуючий суддя - Гелета С.М.) та ухвалу Харківського апеляційного адміністративного суду від                  14 червня 2017 року (головуючий суддя - Курило Л.В., судді: Русанова В.Б., Присяжнюк О.В.) у справі №818/235/17 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Сумській області (далі також - ГУНП в Сумській області) про скасування наказу, поновлення на посаді, стягнення коштів, 

УСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог та їх обґрунтування
У лютому 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом до ГУНП в Сумській області в якому просив:
- визнати протиправним та скасувати наказ ГУНП в Сумській області від 23 січня 2017 року № 126 «Про порушення службової дисципліни окремими поліцейськими ГУ НП та Роменського ВП ГУ НП за порушення службової дисципліни, невиконання вимог статей 1, 7 Дисциплінарного статуту органів внутрішніх справ України, Присяги працівника поліції, текст якої закріплено статтею 64 Закону України «Про Національну поліцію», ігнорування вимог статті 22 Закону України «Про запобігання корупції», на підставі статей 2, 12, 14 Дисциплінарного статуту органів внутрішніх справ України в частині звільнення капітана поліції ОСОБА_1 , інспектора ІТТ №5 (м. Ромни) ГУ НП, зі служби в поліції за підпунктом 6 пункту 1 статті 77 Закону України «Про Національну поліцію»;
- поновити його на посаді інспектора ІТТ № 5 (м. Ромни) ГУНП в Сумській області;
- стягнути з ГУНП в Сумській області грошове забезпечення за час вимушеного прогулу за період з 21 січня 2017 року по 16 березня 2017 року в сумі 12594,39 грн.
Позовні вимоги мотивовані тим, що спірний наказ ГУНП в Сумській області прийнятий з грубим порушенням законодавства та без наявності законних підстав для притягнення ОСОБА_1 до дисциплінарної відповідальності у вигляді звільнення зі служби в поліції. Як указував позивач, його звільнено за порушення службової дисципліни, невиконання вимог Дисциплінарного статуту органів внутрішніх справ України та Присяги працівника поліції. Разом з тим, підставою допущення порушення службової дисципліни слугував факт оголошенням йому підозри у вчиненні злочину, передбаченого частиною третьою статті 368 Кримінального кодексу України (далі - КК України). Проте його провина у вчиненні даного злочину не встановлена судовим рішенням, а відтак, дана обставина не може бути підставою для звільнення. За таких обставин вважає оскаржуваний наказ протиправним та такими, що підлягає скасуванню. Також посилався на те, що службове розслідування проведено з процедурними порушеннями, зокрема, з матеріалами службового розслідування його не ознайомлено, письмові пояснення щодо висновку про наявність чи відсутність дисциплінарного проступку він не надавав, тому вважає, що висновки розслідування є необґрунтованими. 
Короткий зміст рішень судів попередніх інстанцій
Постановою Сумського окружного адміністративного суду від 06 квітня 2017 року, залишеною без змін ухвалою Харківського апеляційного адміністративного суду від 14 червня 2017 року, адміністративний позов ОСОБА_1 задоволено. Скасовано пункт 1 наказу ГУНП в Сумській області №126 від 23 січня 2017 року «Про порушення службової дисципліни окремими поліцейськими ГУНП та Роменського ВП ГУНП» та наказ ГУНП в Сумській області №38о/с від 23 січня 2017 року «По особовому складу» в частині звільнення ОСОБА_1 за пунктом 6 частини першої статті 77 Закону України «Про Національну поліцію». Поновлено ОСОБА_1 на посаді інспектора ізолятора тимчасового тримання № 5 ГУНП в Сумській області. Стягнуто з ГУНП в Сумській області на користь ОСОБА_1 суму грошового забезпечення за час вимушеного прогулу в розмірі 17346,99 грн. Допущено негайне виконання постанови суду в частині поновлення на службі та стягнення середнього грошового забезпечення у межах суми стягнення за один місяць в розмірі 7247,72 грн. 
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем при звільненні позивача за відсутності беззаперечних доказів вчинення ним дисциплінарного проступку та за наявності порушеного кримінального провадження, в якому не ухвалено обвинувального вироку, порушено необхідний баланс між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямовані застосовані заходи дисциплінарного впливу, тому суд дійшов висновку, що звільнення позивача було проведено без з`ясування всіх обставин події, за відсутності зібраних у встановленому законом порядку необхідних доказів, які б підтверджували протиправність поведінки позивача щодо службової дисципліни при проходженні служби.
На переконання суду, вчинення кримінального (корупційного) правопорушення, у разі набрання законної сили відповідним рішенням суду (обвинувального вироку по кримінальному провадженню №4201720000000016) - є самостійною підставою для звільнення зі служби в поліції, що передбачена пунктом 10 частини першої статті 77 Закону України «Про Національну поліцію», а тому наказ про звільнення позивача за пунктом 6 частини першої статті 77 зазначеного Закону є незаконним. 
Зазначена позиція була підтримана і Харківським апеляційним адміністративним судом, який переглянув постанову суду першої інстанції.
Короткий зміст та обґрунтування вимог касаційної скарги. Позиція інших учасників справи
На рішення судів попередніх інстанцій надійшла касаційна скарга ГУНП в Сумській області, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, скаржник просить скасувати постанову Сумського окружного адміністративного суду від 06 квітня 2017 року та ухвалу Харківського ап5еляційного адміністративного суду від 14 червня 2017 року і ухвалити нове судове рішення, яким в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити.
Обґрунтування скаржника, покладені в основу касаційної скарги, полягають у тому, що на відміну від звільнення зі служби в поліції у разі набрання законної сили рішенням суду щодо притягнення до відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, пов`язаного з корупцією, або кримінального правопорушення, - звільнення зі служби в поліції у даному випадку не пов`язане з кримінально-правовою кваліфікацією тих самих діянь, які водночас стали підставою для службового розслідування та кримінального провадження. Вирішення питання про правомірність притягнення ОСОБА_1 до дисциплінарної відповідальності передбачало необхідність з`ясування саме наявність складу дисциплінарного проступку в його діяннях, незалежно від того, яку кримінально-правову кваліфікацію ці ж самі діяння отримали в рамках кримінального провадження.
Скаржник наголосив, що підставою звільнення позивача зі служби в поліції стало саме встановлення в ході службового розслідування в його діях складу дисциплінарного проступку, що виразився у використанні свого службового повноваження (становища) та пов`язані з ним можливості з метою одержання неправомірної вигоди для себе чи інших осіб, у томі числі використовувати будь-яке державне чи комунальне майно або кошти в приватних інтересах, а не скоєння ним кримінального злочину.
Також скаржник відзначив, що у висновку службової перевірки відображена не загальна інформація щодо діючих нормативно-правових актів, зокрема Дисциплінарного статуту органів внутрішніх справ України, Присяги працівника поліції, Законів України «Про Національну поліцію», «Про запобігання корупції», а їх порушення з боку позивача.
ГУНП в Сумській області, при визначенні виду дисциплінарного стягнення ОСОБА_1 , було враховано положення статті 62 Конституції України, зокрема, що особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду.
Відповідач вважає, що суди попередніх інстанцій неправильно застосували норми матеріального права, не взяли до уваги фактичні обставини справи та висновки службового розслідування, у зв`язку з чим прийняли неправильне по суті рішення у даній справі. 
Від позивача відзив на касаційну скаргу до суду не надходив.
Рух касаційної скарги
Суддя Вищого адміністративного суду України ухвалою від 28 вересня 2017 року відкрив провадження у справі за вказаною касаційною скаргою.
15 грудня 2017 року розпочав роботу Верховний Суд і набрав чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року №2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) та інших законодавчих актів» (далі - Закон №2147-VIII), яким КАС України викладено в новій редакції.
Підпунктом 4 пункту 1 розділу VII «Перехідні положення» КАС України в редакції Закону №2147-VIII передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення в адміністративних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного адміністративного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
У лютому 2018 року касаційну скаргу ГУНП в Сумській області передано на розгляд Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду.
Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями визначено склад судової колегії: Желтобрюх І.Л. (суддя-доповідач), Бевзенко В.М., Білоус О.В.
Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями, який здійснено на підставі розпорядження заступника керівника апарату Верховного Суду - керівника секретаріату Касаційного адміністративного суду Богданюк Н. Л., у зв`язку зі зміною спеціалізації та введенням до іншої судової палати судді-доповідача Желтобрюх І.Л. (рішення зборів суддів Верховного Суду в Касаційному адміністративному суді від 20 травня 2019 року № 14), визначено новий склад суду: Соколов В.М. (головуючий суддя), Єресько Л.О., Загороднюк А.Г.
Встановлені судами попередніх інстанцій обставини справи
ОСОБА_1 з 15 серпня 2001 року по 06 листопада 2015 року проходив службу в органах внутрішніх справ, з 07 листопада 2015 року - в органах Національної поліції.
13 січня 2017 року прокуратурою Сумської області розпочато досудове розслідування кримінального провадження № 4201720000000016 за частиною третьою статті 368 Кримінального кодексу України за зверненням інспектора Роменського міжрайонного відділу УПО в Сумській області Циса М.С. щодо вимагання у нього окремими поліцейськими Роменського ВП ГУНП в Сумській області неправомірної вигоди за не притягнення його до кримінальної відповідальності.
Наказом начальника ГУНП в Сумській області від 16 січня 2017 року №53 призначено проведення службового розслідування на підставі статей 14, 17 Дисциплінарного статуту органів внутрішніх справ України та п.2.2.2 Інструкції про порядок проведення службових розслідувань в органах внутрішніх справ України, затвердженої наказом МВС України від 12 березня 2013 року №230. Указане службове розслідування призначено з посиланням на отримання у ході проведення негласних слідчих (розшукових) дій 16 січня 2017 року у приміщені Роменського ВП неправомірної грошової винагороди у сумі 5000 грн начальником сектору кримінальної поліції Роменкського ВП ГУНП ОСОБА_2 та інспектором ІТТ №5 (м.Ромни) ГУНП             ОСОБА_1 
Дисциплінарною комісією за результатами проведеного службового розслідування 21 січня 2017 року складено висновок службового розслідування, який заверджено начальником ГУ НП в Сумській області, за фактом відкриття прокуратурою Сумської області кримінального провадження відносно окремих поліцейських ГУНП та Роменського ВП ГУНП. 
У ході розслідування встановлено, що 16 січня 2017 року у приміщенні Роменського ВП ГУНП в Сумській області працівниками УВБ в Сумській області ДВБ НП України та прокуратури Сумської області, після отримання неправомірної грошової вигоди у сумі 5000,00 грн затримано інспектора ІТТ № 5 (м. Ромни) ОСОБА_1 20 січня 2017 року у кримінальному провадженні № 4201720000000016 прокуратурою Сумської області ОСОБА_1 повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною третьою статті 368 КК України.
Комісія дійшла висновку, що позивач допустив порушення службової дисципліни, невиконання вимог статей 1, 7 Дисциплінарного статуту органів внутрішніх справ України, Присяги працівника поліції, текст якої закріплено статтею 64 Закону України «Про Національну поліцію», вимог статті 22 Закону України «Про запобігання корупції».
Наказом ГУ НП в Сумській області від 23 січня 2017 року № 126 «Про порушення службової дисципліни окремими поліцейськими ГУ НП та Роменського ВП ГУ НП» за порушення службової дисципліни, невиконання вимог статей 1, 7 Дисциплінарного статуту органів внутрішніх справ України, Присяги працівника поліції, текст якої закріплено статтею 64 Закону України «Про Національну поліцію», ігнорування вимог статті 22 Закону України «Про запобігання корупції», на підставі статей 2, 12, 14 Дисциплінарного статуту органів внутрішніх справ України капітана поліції ОСОБА_1 наказано звільнити зі служби в поліції за підпунктом 6 пункту 1 статті 77 Закону України «Про Національну поліцію».
Наказом ГУ НП в Сумській області від 23 січня 2017 р. № 38 о/с, на підставі наказу ГУ НП в Сумській області від 23 січня 2017 року №126, відповідно до пункту 6 (у зв`язку із реалізацією дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення зі служби) частини першої статті 77 Закону України «Про Національну поліцію» капітана поліції ОСОБА_1 , інспектора ізолятора тимчасового тримання №5 Головного управління Національної поліції в Сумській області, з 24 січня 2017 року, звільнено зі служби в поліції з виплатою компенсації за 03 доби невикористаної щорічної чергової оплачуваної відпустки.
Вважаючи протиправним наказ ГУНП в Сумській області від 23 січня 2017 року                 № 126 в частині його звільнення, позивач звернувся із зазначеним позовом до суду. 
Застосування норм права, оцінка доказів та висновки за результатами розгляду касаційної скарги
За правилами частини третьої статті 3 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.
08 лютого 2020 року набрали чинності зміни до КАС України, внесені Законом України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ».
За правилом пункту 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» зазначеного Закону касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.
За наведених підстав касаційний розгляд здійснюється за правилами, що діяли до набрання чинності цим Законом, а саме за правилами КАС України в редакції зі змінами, внесеними Законом України від 19 грудня 2019 року № 394-IX.
Верховний Суд, перевіривши доводи касаційної скарги, виходячи з меж касаційного перегляду, визначених статтею 341 КАС України, а також надаючи оцінку правильності застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, виходить з наступного.
В силу частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Правові засади організації та діяльності Національної поліції України, статус поліцейських, а також порядок проходження служби в Національній поліції України визначені Законом України від 02 липня 2015 року № 580-VIII «Про Національну поліцію» (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин; далі - Закон №580-VIII).
Відповідно до частини першої статті 3 Закону № 580-VIII у своїй діяльності поліція керується Конституцією України, міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, цим та іншими законами України, актами Президента України та постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та законів України, актами Кабінету Міністрів України, а також виданими відповідно до них актами Міністерства внутрішніх справ України, іншими нормативно-правовими актами.
Частиною першою статті 18 Закону № 580-VIII передбачено, що поліцейський зобов`язаний: неухильно дотримуватися положень Конституції України, законів України та інших нормативно-правових актів, що регламентують діяльність поліції, та Присяги поліцейського; професійно виконувати свої службові обов`язки відповідно до вимог нормативно-правових актів, посадових (функціональних) обов`язків, наказів керівництва; поважати і не порушувати прав і свобод людини; надавати невідкладну, зокрема домедичну і медичну, допомогу особам, які постраждали внаслідок правопорушень, нещасних випадків, а також особам, які опинилися в безпорадному стані або стані, небезпечному для їхнього життя чи здоров`я; зберігати інформацію з обмеженим доступом, яка стала йому відома у зв`язку з виконанням службових обов`язків; інформувати безпосереднього керівника про обставини, що унеможливлюють його подальшу службу в поліції або перебування на займаній посаді.
За Правилами етичної поведінки поліцейських, затверджених наказом Міністерства внутрішніх справ України від 09 листопада 2016 року № 1179, під час виконання службових обов`язків поліцейський повинен: неухильно дотримуватися положень Конституції та законів України, інших нормативно-правових актів, що регламентують діяльність поліції, та Присяги поліцейського; професійно виконувати свої службові обов`язки, діяти лише на підставі, у межах повноважень та в спосіб, що визначені Конституцією, законами України, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до Конституції та законів України, міжнародними договорами України, а також цими Правилами; неухильно дотримуватись антикорупційного законодавства України, обмежень, пов`язаних зі службою в Національній поліції України, визначених Законами України «Про Національну поліцію», «Про запобігання корупції» та іншими актами законодавства України; поводитися стримано, доброзичливо, відкрито, уважно і ввічливо, викликаючи в населення повагу до поліції і готовність співпрацювати; контролювати свою поведінку, почуття та емоції, не дозволяючи особистим симпатіям або антипатіям, неприязні, недоброму настрою або дружнім почуттям впливати на прийняття рішень та службову поведінку; інформувати безпосереднього керівника про обставини, що унеможливлюють його подальшу службу в поліції або перебування на займаній посаді.
На підставі пункту 6 частини першої статті 77 Закону № 580-VIII поліцейський звільняється зі служби в поліції, а служба в поліції припиняється у зв`язку із реалізацією дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення зі служби, накладеного відповідно до Дисциплінарного статуту Національної поліції України. 
Частинами першою, другою статті 19 Закону № 580-VIII передбачено, що в разі вчинення протиправних діянь, поліцейські несуть кримінальну, адміністративну, цивільно-правову та дисциплінарну відповідальність відповідно до закону. 
Підстави та порядок притягнення поліцейських до дисциплінарної відповідальності, а також застосування до поліцейських заохочень визначаються Дисциплінарним статутом Національної поліції України, що затверджується законом.
Закон України від 15 березня 2018 року № 2337-VIII «Про Дисциплінарний статут Національної поліції України» набрав чинності 07 жовтня 2018 року. Тобто, на момент виникнення спірних правовідносин Дисциплінарний статут Національної поліції України не прийнято в установленому Законом порядку як нормативно-правовий акт.
Разом із тим, пунктом 4 Прикінцевих та перехідних положень Закону № 580-VIII передбачено, що до приведення законодавства України у відповідність із цим Законом акти законодавства застосовуються у частині, що не суперечить цьому Закону. 
Пунктом 9 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від                   23 грудня 2015 року № 901-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України у зв`язку з прийняттям Закону України «Про Національну поліцію» законодавець визначив, що до набрання чинності Законом України «Про Дисциплінарний статут Національної поліції» на поліцейських поширюється дія Дисциплінарного статуту органів внутрішніх справ України (далі - Дисциплінарний статут ОВС).
Отже, станом на момент прийняття оскаржуваних наказів діючим був Дисциплінарний статут ОВС, який регулює питання дисципліни поліцейських.
Відповідно до статті 1 Дисциплінарного статуту ОВС службова дисципліна - дотримання особами рядового і начальницького складу Конституції і законів України, актів Президента України і Кабінету Міністрів України, наказів та інших нормативно-правових актів Міністерства внутрішніх справ України, підпорядкованих йому органів і підрозділів та Присяги працівника органів внутрішніх справ України. 
Службова дисципліна в органах внутрішніх справ досягається: створенням належних умов проходження служби особами рядового і начальницького складу; набуттям високого рівня професіоналізму; забезпеченням гласності та об`єктивності під час проведення оцінки результатів службової діяльності; дотриманням законності і статутного порядку; повсякденною вимогливістю начальників до підлеглих, постійною турботою про них, виявленням поваги до їх особистої гідності; вихованням в осіб рядового і начальницького складу високих моральних і ділових якостей; забезпеченням соціальної справедливості та високого рівня соціально-правового захисту; умілим поєднанням і правильним застосуванням заходів переконання, примусу, дисциплінарного та громадського впливу; належним виконанням умов контракту про проходження служби.
Статтею 2 Дисциплінарного статуту ОВС визначено, що дисциплінарний проступок - невиконання чи неналежне виконання особою рядового або начальницького складу службової дисципліни.
Службова дисципліна базується на високій свідомості та зобов`язує кожну особу рядового i начальницького складу: дотримуватися законодавства, неухильно виконувати вимоги Присяги працівника органів внутрішніх справ України, статутів i наказів начальників; захищати і охороняти від протиправних посягань життя, здоров`я, права та свободи громадян, власність, довкілля, інтереси суспільства і держави; поважати людську гідність, виявляти турботу про громадян і бути готовим у будь-який час надати їм допомогу; дотримуватися норм професійної та службової етики; берегти державну таємницю; у службовій діяльності бути чесною, об`єктивною і незалежною від будь-якого впливу громадян, їх об`єднань та інших юридичних осіб; стійко переносити всі труднощі та обмеження, пов`язані зі службою; постійно підвищувати свій професійний та культурний рівень; сприяти начальникам у зміцненні службової дисципліни, забезпеченні законності та статутного порядку; виявляти повагу до колег по службі та інших громадян, бути ввічливим, дотримуватися правил внутрішнього розпорядку, носіння встановленої форми одягу, вітання та етикету; з гідністю і честю поводитися в позаслужбовий час, бути прикладом у дотриманні громадського порядку, припиняти протиправні дії осіб, які їх учиняють; берегти та підтримувати в належному стані передані їй в користування вогнепальну зброю, спеціальні засоби, майно і техніку (стаття 7 Дисциплінарного статуту ОВС).
Системний аналіз наведених вище положень Дисциплінарного статуту ОВС дає підстави для висновку, що порушенням поліцейським службової дисципліни вважається невиконання чи неналежне виконання ним обов`язків, визначених статтею цього Статуту, у тому числі, щодо дотримання законодавства і неухильного виконання вимог Присяги працівника поліції, закріпленої статтею 64 Закону              №580-VIII.
Зі змісту присяги працівника поліції слідує, що його поведінка має відповідати очікуванню громадськості й забезпечувати довіру суспільства та громадян до поліції, не тільки під час виконання службових обов`язків, а й у повсякденному житті. Працівник поліції має усвідомлювати, що займана посада є виявом довіри народу, стверджувати та відстоювати честь і гідність свого звання, несучи відповідальність перед державою і суспільством та вживати заходів задля підвищення авторитету і позитивного іміджу органів поліції. 
Тобто, поліцейський повинен уникати вчинення таких дій, які підривають довіру     та авторитет органів поліції і їх працівників в очах громадськості та є несумісним із подальшим проходженням служби.
За приписами статті 12 Дисциплінарного статуту ОВС на осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ за порушення службової дисципліни можуть накладатися такі види дисциплінарних стягнень: 1) усне зауваження;                    2) зауваження; 3) догана; 4) сувора догана; 5) попередження про неповну посадову відповідність; 6) звільнення з посади; 7) пониження в спеціальному званні на один ступінь; 8) звільнення з органів внутрішніх справ.
Стаття 14 Дисциплінарного статуту ОВС передбачає, що з метою з`ясування всіх обставин дисциплінарного проступку, учиненого особою рядового або начальницького складу, начальник призначає службове розслідування.
Перед накладенням дисциплінарного стягнення начальник або особа, яка проводить службове розслідування, повинні зажадати від порушника надання письмового пояснення. Небажання порушника надавати пояснення не перешкоджає накладенню дисциплінарного стягнення.
При визначенні виду дисциплінарного стягнення мають враховуватися тяжкість проступку, обставини, за яких його скоєно, заподіяна шкода, попередня поведінка особи та визнання нею своєї вини, її ставлення до виконання службових обов`язків, рівень кваліфікації тощо.
Звільнення осіб рядового і начальницького складу з органів внутрішніх справ як вид стягнення є крайнім заходом дисциплінарного впливу.
Із наведених положень статті 14 Дисциплінарного статуту ОВС слідує, що обставини дисциплінарного проступку підлягають з`ясуванню під час проведення службового розслідування і в разі підтвердження факту його вчинення на поліцейського повинно бути накладене дисциплінарне стягнення, у тому числі, шляхом його звільнення зі служби, що є крайнім заходом дисциплінарного впливу. 
В силу вимог статті 2 КАС України адміністративний суд в порядку судового контролю за рішеннями, діями чи бездіяльністю суб`єктів владних повноважень повинен дослідити, чи прийняті (вчинені) вони, зокрема, на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, обґрунтовано, розсудливо, з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення, пропорційно тощо. У той же час адміністративний суд не наділений повноваженнями щодо прямої чи опосередкованої оцінки правильності кримінально-правової кваліфікації діяння чи інших аспектів кримінального провадження, у тому числі дій слідчого чи прокурора в межах проведення досудового розслідування кримінального провадження.
У свою чергу, суб`єкт владних повноважень повинен довести суду правомірність свого рішення належними, допустимими та достовірними доказами, зокрема, матеріалами службового розслідування тощо. При цьому, саме лише відтворення у висновку службового розслідування фабули кримінального правопорушення чи інших обставин, наведених у рішеннях слідчого (прокурора, слідчого судді) в рамках досудового розслідування кримінального правопорушення, а так само відтворення у висновку службового розслідування внесених до Єдиного реєстру досудових розслідувань відомостей, не є достатнім для того, щоб уважати такий висновок обґрунтованим, як і ухвалене на підставі нього рішення. Обставини подій, що стали підставою для призначення службового розслідування, мають бути підтверджені й оцінені в сукупності з іншими зібраними під час службового розслідування поясненнями та документами.
Як установлено судами та слідує з матеріалів справи, підставою притягнення ОСОБА_1 до дисциплінарної відповідальності став висновок службового розслідування у якому фактично відображені підстави та обставини затримання позивача  працівниками УВБ в Сумській області ДВБ НП України та прокуратурою Сумської області після отримання ОСОБА_1 неправомірної грошової вигоди в сумі 5000 грн. 
З огляду на обставини, які встановлені службовим розслідуванням, було зроблено висновок про порушення ОСОБА_1 службової дисципліни, невиконання вимог статей 1, 7 Дисциплінарного статуту органів внутрішніх справ України, Присяги працівника поліції, текст якої закріплено статтею 64 Закону України «Про Національну поліцію» та статті 22 Закону України «Про запобігання корупції», що виразилось у використанні свого службового повноваження або свого становища та пов`язані з цим можливості з метою одержання неправомірної вимоги для себе чи інших осіб, у тому числі використанні будь-якого державного чи комунального майна або коштів в приватних інтересах.
При підготовці висновку враховано те, що доручення на проведення перевірки за фактом відкриття кримінального провадження №42017200000000016 до ГУНП в Сумській області з прокуратури Сумської області не надходило, та, що у відповідності до частини п`ятої статті 40 КПК України слідчий, здійснюючи свої повноваження відповідно до вимог КПК України, є самостійним у своїй процесуальній діяльності, втручання у яку осіб, що не мають на те законних повноважень, забороняється. Враховано положення статті 62 Конституції України, де зокрема визначено, що особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачиться на її користь.
Суд відзначає, що поняття «службова дисципліна» включає у себе не лише обов`язок особи належним чином виконувати свої службові обов`язки, а і обов`язок дотримуватися положень чинного законодавства України та Присяги працівника органів внутрішніх справ України.
Ураховуючи правове визначення таких понять як «службова дисципліна», «дисциплінарний проступок», «злочин», суди попередніх інстанцій дійшли помилкового висновку про те, що рішення по кримінальному провадженню має значення для надання оцінки правомірності звільнення позивача зі служби в поліції, позаяк рішення по кримінальному провадженню не може свідчити про наявність чи відсутність вини особи у скоєні дисциплінарного проступку або самого факту скоєння такого проступку, оскільки в указаному випадку надається правова кваліфікація діям (бездіяльності) особи на підставі КК України.
Таким чином, Верховний Суд дійшов висновку, що оскільки матеріалами службового розслідування доведено факт порушення позивачем службової дисципліни, тому при прийнятті оскаржуваного наказу відповідач діяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб, установлений законом. 
Крім того, з матеріалів справи слідує, що під час проведення службового розслідування позивачу було запропоновано надати пояснення, але останній від надання таких пояснень відмовився, про що власноручно зазначив у бланку пояснення. Тобто, встановлені обставини справи не дають підстав для висновку про порушення відповідачем процедури проведення службового розслідування.
Відтак, ураховуючи тяжкість проступку, наслідки проступку, які, як правильно зазначив відповідач, фактично підривають довіру та авторитет до органів Національної поліції, Суд вважає правомірним притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності у вигляді звільнення зі служби в поліції.
Верховний Суд вважає необґрунтованим висновок судів попередніх інстанцій, що вчинення кримінального (корупційного) правопорушення у разі набрання законної сили відповідним рішенням суду є самостійною підставою для звільнення зі служби в поліції, що передбачена пунктом 10 частини першої статті 77 Закону № 580-VIII, а тому наказ про звільнення позивача за пунктом 6 частини першої статті 77 цього Закону є незаконним.
З цього приводу Суд зазначає наступне.
Так, притягнення до відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, пов`язаного з корупцією, або кримінального правопорушення (пункт 10 частини першої статті 77 Закону № 580-VIII), є окремими підставами для звільнення зі служби в поліції та припинення служби в поліції, не пов`язаними із притягненням особи до дисциплінарної відповідальності (пункт 6 частини першої статті 77 Закону № 580-VIII).
Оскільки Закон № 580-VIII виокремлює зазначені підстави для звільнення зі служби в поліції, Верховний Суд звертає увагу на те, що вчинення поліцейським діяння, за яке передбачено одночасно різні види юридичної відповідальності, зокрема дисциплінарну, кримінальну та/або адміністративну, не у всіх випадках ставить їх у залежність одне від одного.
Отже, такі підстави для звільнення зі службі в поліції, як притягнення до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, пов`язаного з корупцією, або кримінального правопорушення, не слід ототожнювати із підставами для притягненням до дисциплінарної відповідальності.
Вирішення питання про правомірність притягнення поліцейського до дисциплінарної відповідальності передбачає необхідність з`ясувати саме наявність складу дисциплінарного проступку в його діяннях, незалежно від того, яку кримінально-правову кваліфікацію ці ж самі діяння отримали в рамках кримінального провадження та які наслідки, у підсумку, настали для такої особи.
Однією із загальних рис дисциплінарної відповідальності, якою вона відрізняється від інших видів юридичної відповідальності, є можливість її застосування без рішення суду на підставі вчинення дисциплінарного проступку.
Аналіз співвідношення кримінальної та дисциплінарної відповідальності особи свідчить про те, що перша застосовується за діяння, котре є суспільно небезпечним, охоплюється положеннями КК України, та за яке передбачено найбільш суворий захід державного примусу. На відміну від кримінальної відповідальності, дисциплінарна відрізняється тим, що підставою її застосування завжди є порушення встановленої організації праці або порушення загальновстановлених зобов`язань, які можуть бути передбачені службовими обов`язками суб`єкта проступку. 
Згідно з практикою Європейського суду з прав людини не є порушенням статті                  6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада           1950 року (далі - Конвенція) притягнення до дисциплінарної відповідальності на основі відомостей про факти, встановлені у кримінальному провадженні, якщо такі відомості аналізувалися в контексті правил службової етики, навіть якщо особа була у кримінальному провадженні виправданою (див. mutatis mutandis рішення Європейської комісії з прав людини від 06 жовтня 1982 року у справі «X. v. Austria» про неприйнятність заяви №         9295/81) чи таке провадження було закрите (див. mutatis mutandis рішення Європейської комісії з прав людини від 07 жовтня 1987 року у справі «C. v. the United Kingdom» про неприйнятність заяви №         11882/85). Більше того, гарантована пунктом 2 статті 6 Конвенції презумпція невинуватості застосовується до процедури, яка за своєю суттю є кримінальною і в межах якої суд робить висновок про вину особи саме у кримінально-правовому сенсі (рішення Європейського суду з прав людини від 11    лютого 2003 року у справі «Ringvold v. Norway», заява № 34964/97). 
Отже, зазначена гарантія не може бути поширена на дисциплінарні й інші провадження, які згідно з пунктом 1 статті 6 Конвенції охоплюються поняттям спору щодо прав та обов`язків цивільного характеру.
Подібні висновки викладені в рішеннях Верховного Суду від 22 січня 2020 року справа №160/1750/19, від 06 лютого 2020 року справа №300/1406/19, в постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 жовтня 2019 року справа №901/918/18 .
За наведених мотивів, висновок судів попередніх інстанцій про відсутність підстав для притягнення ОСОБА_1 до дисциплінарної відповідальності з огляду на відсутність відповідного судового рішення (вироку), яке набрало законної сили та підтверджувало б факт учинення ним діяння, що ставиться йому в провину, є помилковим.
Також Суд зазначає, що в силу статей 1, 2 Дисциплінарного статуту підставою для дисциплінарної відповідальності є дисциплінарний проступок, сутність якого полягає у невиконанні чи неналежному виконанні службової дисципліни та означає недотримання Конституції і законів України, актів Президента України і Кабінету Міністрів України, інших нормативно-правових актів, а також Присяги поліцейського.
Сукупність установлених у цій справі обставин та їх правове регулювання вказують на те, що пункт 1 наказу ГУНП в Сумській області №126 від 23 січня 2017 року «Про порушення службової дисципліни окремими поліцейськими ГУНП та Роменського ВП ГУНП» та наказ ГУНП в Сумській області №38о/с від 23 січня 2017 року «По особовому складу» в частині звільнення ОСОБА_1 за пунктом 6 частини першої статті 77 Закону України «Про Національну поліцію», у зв`язку з реалізацією дисциплінарного стягнення, - прийняті у спосіб, на підставі та в межах повноважень, передбачених Конституцією та законами України, та відповідають критеріям, визначеним у статті 2 КАС України.
Верховний Суд констатує, що викладені в касаційній скарзі доводи щодо помилковості висновків судів першої та апеляційної інстанцій підтвердилися під час розгляду касаційної скарги відповідача.
За правилами частини третьої статті 3 КАС України провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до частини першої статті 351 КАС України, підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення або зміни рішення у відповідній частині є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
Відповідно до частини третьої цієї статті, неправильним застосуванням норм матеріального права вважається неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.
Враховуючи викладене, оскільки судові рішення у цій справі ухвалені з порушенням норм матеріального права, то оскаржувані судові рішення підлягають скасуванню з ухваленням у справі нового рішення про задоволення позовних вимог ГУНП в Сумській області.
Висновки щодо розподілу судових витрат
Відповідно до частини шостої статті 139 КАС України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не повертаючи адміністративної справи на новий розгляд, змінить судове рішення або ухвалить нове, він відповідно змінює розподіл судових витрат.
Відповідно до частини другої статті 139 КАС України при задоволенні позову суб`єкта владних повноважень з відповідача стягуються виключно судові витрати суб`єкта владних повноважень, пов`язані із залученням свідків та проведенням експертиз.
Частиною п`ятою цієї ж статті передбачено, що у разі відмови у задоволенні вимог позивача, звільненого від сплати судових витрат, або залишення позовної заяви без розгляду чи закриття провадження у справі, судові витрати, понесені відповідачем, компенсуються за рахунок коштів, передбачених Державним бюджетом України, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Отже, загальне правило розподілу судових витрат полягає у тому, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. При цьому відповідачу - суб`єкту владних повноважень, можуть компенсуватись лише документально підтверджені витрати, пов`язані із залученням свідків та проведенням судових експертиз.
Тому, зважаючи на результат касаційного розгляду та відсутність документально підтверджених судових витрат, понесених відповідачем у зв`язку з переглядом справи в суді касаційної інстанції, судові витрати розподілу не підлягають.
Керуючись пунктом 2 Розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 460-IX та статтями 3, 341, 345, 349, 351, 356, 359 КАС України, Верховний Суд

ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу Головного управління Національної поліції в Сумській області - задовольнити.
Постанову Сумського окружного адміністративного суду від 06 квітня 2017 року та ухвалу Харківського апеляційного адміністративного суду від 14 червня 2017 року у справі №818/235/17 - скасувати. 
Ухвалити у справі нове рішення, яким у задоволені позовних вимог ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Сумській області про скасування наказу, поновлення на посаді, стягнення коштів - відмовити.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною і  оскарженню не підлягає.

...........................

...........................

...........................
В.М. Соколов
Л.О. Єресько 
 А.Г. Загороднюк ,
Судді Верховного Суду