Справа № 447/1284/19                                        Головуючий у 1 інстанції: Карбовнік І.М. 
Провадження № 22-ц/811/3678/19                                Доповідач в 2-й інстанції: Левик Я. А. 
Категорія:32

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

10 березня 2020 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:
головуючого-судді: Левика Я.А.,
суддів: Струс Л.Б., Шандри М.М.,
секретар: Бадівська О.О.,

за участі в судовому засіданні представника позивача ОСОБА_1 – ОСОБА_2 , представників відповідача С(Ф)Г «Галичанка» – Мисака М.Б., Ратича Т.М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_1 на ухвалу Миколаївського районного суду Львівської області в складі судді Карбовніка І.М. від 17 жовтня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до селянського (фермерського) господарства «Галичанка» про розірвання договору оренди земельної ділянки,-

в с т а н о в и л а : 

ухвалою Миколаївського районного суду Львівської області від 17 жовтня 2019 року позовну заяву ОСОБА_1  до селянського (фермерського) господарства «Галичанка» про розірвання договору оренди земельної ділянкизалишено без розгляду. 
       Вказану ухвалу оскаржив  ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_1 . 
       В апеляційній скарзі просить скасувати ухвалу та скерувати справу до Миколаївського районного суду для продовження судового розгляду. Вважає ухвалу незаконною, безпідставною і такою, не відповідає фактичним обставинам справи, у зв`язку з чим підлягає скасуванню. Вказує, що залишення позовної заяви без розгляду на стадії підготовчого засідання не передбачено нормами ЦПК, а відтак таке рішення суду є незаконним, оскільки ухвалене з порушенням встановленої Законом процедури прийняття позовної заяви до розгляду і відкриття позовного провадження. Про незаконність вказаної ухвали свідчить і те, що рішення прийнято судом після отримання судом відзиву і відповіді на відзив та висловлення правових позицій сторін, які ґрунтуються на поданих доказах, тобто коли у суду вже сформувалась певна думка щодо вирішення справи, а відтак про залишення позову без розгляду на стадії підготовчого засідання є свідомим способом вирішення справи на користь відповідача без фактичного розгляду справи по суті та надання йому можливості подальшого майже безкоштовного використання належної позивачу землі протягом десятиліть на підставі підроблених договорів. Зазначає, що вказані судом підстави для залишення позовної заяви без розгляду, а саме те, що всупереч п.13 ст. 187 ЦПК України позивач нібито не виконав ухвалу суду від 27.09.2019 року і не усунув у встановлений судом строк до 7.10.2019 року недоліки позовної заяви, які стосувалися додаткової сплати судового збору та належного засвідчення окремих документів є безпідставними і не відповідають дійсності, оскільки ухвала суду від 27.09.2019 року ним була виконана повністю і достроково, про що свідчить скерована ним на адресу суду письмова відповідь від 4.10.2019 року про усунення вказаних недоліків позовної заяви, яка знаходиться в матеріалах справи. Таким чином, незважаючи на виконання позивачем в повному обсязі ухвали суду щодо додаткової сплати судового збору і належного засвідчення доданих до позовної заяви копій окремих документів, судом було прийнято незаконну і безпідставну ухвалу про залишення позову без розгляду, висновки якої не відповідають фактичним обставинам справи, що є підставою для скасування такої ухвали суду. 
В судове засідання позивач не з`явився, однак колегія суддів вважала за можливе проводити розгляд справи у його відсутності, зважаючи на те, що цей учасник справи повідомлявся про час та місце судового розгляду належним чином, обґрунтованих клопотань про відкладення розгляду справи від нього до суду не надходило, доказів поважності причин неявки суду представлено не було, причин неявки не повідомлено, зважаючи на вимоги ч.2 ст. 372 ЦПК України, а також те, що його інтереси у судовому засіданні захищав представник.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника позивача на підтримання апеляційної скарги, представників відповідача – в заперечення скарги, дослідивши матеріали справи в межах доводів апеляційної скарги, відзиву на неї, а також усних та письмових пояснень учасників справи у судах обох інстанцій, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з таких підстав.
Із змісту оскаржуваної ухвали вбачається, що суд першої інстанції, посилаючись, зокрема, на ч.13 ст. 187 ЦПК України, та залишаючи без розгляду позовну заяву, виходив з того, що суд ознайомившись з матеріалами позову, заслухавши думку учасників процесу, вважав, що вказану позовну заяву слід залишити без розгляду, оскільки позивачем усунено лише одну вимогу ухвали Миколаївського районного суду Львівської області від 27.09.2019 року, а саме щодо сплати судового збору.
Відповідно до ч. 11 ст. 187 ЦПК України суддя, встановивши, після відкриття провадження у справі, що позовну заяву подано без додержання вимог, викладених у статтях 175, 177 цього Кодексу, постановляє ухвалу не пізніше наступного дня, в якій зазначаються підстави залишення заяви без руху, про що повідомляє позивача і надає йому строк для усунення недоліків, який не може перевищувати п`яти днів з дня вручення позивачу ухвали.
Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
За змістом п. 3, 4 ч. 5 ст. 12 ЦПК України суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій; сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом.
Згідно ч. 4 ст. 10 ЦПК України, суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Відповідно до ч.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.
У справі «Delcourt v. Belgium» Європейський суд з прав людини зазначив, що у демократичному суспільстві у світі розуміння Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі - Конвенція), право на справедливий суд посідає настільки значне місце, що обмежувальне тлумачення статті 6 не відповідало меті та призначенню цього положення.
Згідно висновків, викладених в рішеннях Європейського суду з прав людини, суворе трактування національним законодавством процесуального правила (надмірний формалізм) можуть позбавити заявників права звертатись до суду («Perez de Raela Cavaniles v. Spain», «Beles and others v. the Czech Republic», «RTBF v. Belgium»).
Надмірний формалізм під час вирішення питання про відкриття провадження у справі суперечить принципу верховенства права, завданням цивільного судочинства та порушує, гарантоване п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод1950 року, право на доступ до суду.
Надмірний формалізм у трактуванні національного процесуального законодавства, згідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, визнається ним неправомірним обмеженням права на доступ до суду (як елементу права на справедливий суд згідно зі ст. 6 Конвенції).
Так згідно рішення Європейського суду з прав людини не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, оскільки доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним але і реальним (Рішення суду з прав людини Жоффр де ля Прадель проти Франції).
З матеріалів справи вбачається, що ухвалою Миколаївського районного суду Львівської області від 14 червня 2019 року відкрито провадження у справі.
Ухвалою Миколаївського районного суду Львівської області від  27 вересня 2019 року позовну заяву ОСОБА_1   до селянського (фермерського) господарства "Галичанка" про розірвання договору оренди земельної ділянки залишено без руху, надавши позивачу строк до 7.10.2019 року для усунення зазначених у ній недоліків.
Однак, у вказаній ухвалі суд чітко не вказав недоліків позовної заяви, а процитував клопотання представника відповідача ОСОБА_3 про залишення позову без руху.
Незважаючи на це, на виконання вимог ухвали Миколаївського районного суду Львівської області від 27 вересня 2019 року, представником позивача ОСОБА_1 – ОСОБА_2 подано квитанцію про сплату судового збору та лист у якому представник вказував, що позовну вимогу щодо зобов`язання відповідача передати позивачу земельні ділянки в стані придатному до цільового використання просить суд зняти, тобто не розглядати такої.
Однак, така заява судом не вирішена у формі залишення позову в цій частині вимоги без розгляду чи закриття провадження у справі в цій частині, що можна було б вважати усуненням решти недоліків, про що слід вважати йшлося в ухвалі суду.
Натомість суд в оскаржуваній ухвалі спочатку вказує про те, що 4.10.2019 року на адресу суду подано заяву про усунення недоліків позовної заяви відповідно до ухвали суду від 27.09.2019 року, а саме позивачем сплачено судовий збір у розмірі 768,40 грн., позовну вимогу про зобов?язання відповідача передати йому земельні ділянки просить суд зняти, належне засвідчення окремих документів, доданих до позовної заяви ним усунуті. 
Тобто судом констатовано усунення недоліків, про які йшлося в ухвалі про залишення позовної заяви без руху. 
Згодом судом констатовано виконання ухвали лише в частині щодо сплати судового збору, без зазначення в чому полягає невиконання решти вимог ухвали суду позивачем, що унеможливлює подальший розгляд справи.
Тому в оскаржуваній ухвалі суд фактично спочатку констатує те, що позивачем усунуті усі недоліки, вказані в ухвалі про залишення без руху, однак згодом вказує про те, що усунуто лише одну вимогу ухвали про залишення позовної заяви без руху, тому слід вважати висновки суду суперечливими.
Враховуючи наведене, прийнявши заяву представника позивача на виконання вимог ухвали суду про залишення позовної зави без руху; констатувавши усунення недоліків, про які йшлося; не вирішивши заяви про не підтримання позову в частині однієї із вимог; згодом констатувавши, що усунуто лише одну вимогу ухвали про залишення позовної заяви без руху, – суд першої інстанції фактично у суперечливій формі допустив надмірний формалізм в даній процесуальній ситуації та фактично перешкодив позивачу у такий спосіб у доступі до суду.
Зважаючи на вказане слід вважати, що оскаржувана ухвала постановлена з порушенням вимог закону, без з`ясування обставин, які підлягали з`ясуванню у даному випадку та підлягає скасуванню з направленням справи до суду першої інстанції для продовження розгляду, який повинен бути проведений з повним та суворим дотриманням вимог процесуального закону в частині забезпечення права позивача на доступ до суду, зокрема, і в частині можливості подання зави про зменшення позовних вимог, залишення частини позовних вимог без розгляду, тощо.
Вказаним слід визнати апеляційну скаргу обґрунтованою та задовольнити.
Керуючись ст.ст. 367, 368, 374 ч.1 п.2, 379 ч.1 п.2-4, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, -

п о с т а н о в и л а :

апеляційну скаргу  ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_1 – задовольнити. 
Ухвалу Миколаївського районного суду Львівської області від 17 жовтня 2019 року– скасувати, справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 17 березня 2020 року.

       Головуючий :                  Я.А. Левик

        Судді:                  Л.Б. Струс

                                 М.М. Шандра