П О С Т А Н О В А 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа №  824/1050/19-а 
Головуючий у І інстанції:  Бондарюк О.В. 
Суддя-доповідач:  Граб Л.С. 
21 травня 2020 року
м. Вінниця
Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді:  Граб Л.С. 
суддів:  Сторчака В. Ю.  Іваненко Т.В. 

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу  військової частини НОМЕР_1 на рішення Чернівецького окружного адміністративного суду від 08 листопада 2019 року у справі за адміністративним позовом військової частини НОМЕР_1 до ОСОБА_1 про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії, 
В С Т А Н О В И В :
В вересні 2019 року військова частина НОМЕР_1 (даті в/ч НОМЕР_1 ) звернулася до суду з адміністративним позовом до   ОСОБА_1 , в якому просила:  
-визнати протиправними дії ОСОБА_1 щодо отримання безпідставно набутого майна за період невиконання обов`язків військової служби в сумі 5350,99 грн.;
-зобов`язати ОСОБА_1 повернути в/ч НОМЕР_1 безпідставно набуте майно за період не виконання обов`язків військової служби в сумі 5350,99 грн.;
Рішенням Чернівецького окружного адміністративного суду від 08 листопада 2019 року у задоволенні позову відмовлено. 
Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням позивач, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального права, а також на невідповідність висновків суду обставинам справи, що призвело до  невірного вирішення справи, подав апеляційну скаргу.
В обгрунтуванні апеляційної скарги зазначено, що відповідно до норм ст.1215 ЦК перераховані виплати не підлягають поверненню зокрема за умови відсутності недобросовісності з боку набувача.
В той же час, відповідач, достовірно знаючи, що за час невиконання службових обов`язків грошове забезпечення не виплачується, зняв з банківського рахунку кошти, які були помилково йому перераховані в/ч НОМЕР_1 та добровільно їх не повернув. 
Позивач своїм правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався. 
Відповідно до ч.4 ст.304 КАС України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
За правилами п.3 ч.1 ст.311 КАС України, розгляд справи колегією суддів здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.
Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджується, що наказом командира військової частини-польова пошта НОМЕР_2 (по стройовій частині) від 07 липня 2015 року № 152 ОСОБА_1 зараховано до списків особового складу частини на всі види забезпечення та призначено на посаду кулеметника механізованого відділення механізованого взводу механізованої роти 1 механізованого батальйону військової частини- польова пошта НОМЕР_2 .  
29.12.2015 року командиром в/ч-польова пошта НОМЕР_2 винесено наказ №4797 “Про результати проведення службового розслідування по факту відсутності на службі військовослужбовців частини”. 
Зі змісту наказу слідує, що згідно висновків службового розслідування, кулеметник механізованого відділення механізованого взводу механізованої роти 1 механізованого батальйону в/ч- польова пошта НОМЕР_2 солдат ОСОБА_1 , який відповідно до статті 11, 12, 200 Статуту внутрішньої служби Збройних сил України, статті 4 Дисциплінарного Статуту Збройних Сил України зобов`язаний бути дисциплінованим, додержуватися вимог статутів Збройних Сил України, дорожити честю і гідністю військовослужбовця Збройних Сил України, доповідати своєму безпосередньому начальникові про все, що сталося з ним і стосується виконання ним службових обов`язків, з метою тимчасово ухилитись від виконання службових обов`язків у визначений час 21 липня 2015 року о 08.00 на службу з відпочинку - не з`явився, перебуваючи поза місцем проходження військової служби понад 10 діб (21 липня - по 04 вересня 2015 року), використовував службовий час на власний розсуд не пов`язуючи його з виконанням обов`язків військової служби, поки 05 вересня 2015 року о 08.00 год., усвідомлюючи протиправність і помилковість своїх дій, добровільно з`явився до місця проходження військової служби - військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_1 ) і заявив про себе, чим допустив кримінальне правопорушення передбаченого частиною 4 статті 407 КК України - нез`явлення без поважних причин на військову службу з відпочинку тривалістю понад 10 діб.
Причиною правопорушення є порушення статей 11, 12, 16, 49, 127, 128 Статуту внутрішньої служби Збройних сил України, статті 1,3,4 Дисциплінарного Статуту Збройних Сил України що проявилось у нез`явленні без поважних причин на військову службу з відпочинку тривалістю понад 10 діб (21 липня - по 04 вересня 2015 року) з боку кулеметника механізованого відділення механізованого взводу механізованої роти 1 механізованого батальйону військової частини-польова пошта НОМЕР_2 солдата ОСОБА_1 .
Форма вини правопорушення - умисна. Обставиною, що пом`якшує відповідальність є наявність статусу учасника бойових дій. Обставиною, що обтяжує відповідальність є вчинення правопорушення під час дії в Україні особливого періоду.
Матеріали службового розслідування направлені до органу досудового розслідування для розгляду та надання правової оцінки на предмет скоєння кримінального правопорушення, передбаченого частиною 4 статті 407 КК України - нез`явлення без поважних причин на військову службу з лікувального закладу тривалістю понад 10 діб.
Цим же наказом до  позивача застосовано дисциплінарне стягнення "сувора догана". 
Наказом командира в/ч польова пошта НОМЕР_2 (по особовому складу) від 28 квітня 2016 року №40-РС солдата ОСОБА_1 звільнено з військової служби в запас, а наказом командира в/ч-польова пошта НОМЕР_2 (по стройовій частині) від 28 квітня 2016 року №103 солдата ОСОБА_1 виключено із списків особового складу частини.   
Згідно витягу з довідки про дослідження окремих питань програми  аудиторського завдання військової частини польова пошта НОМЕР_2 та Акту фінансового аудиту, аудиту відповідності військової частини НОМЕР_1 , аудиторського звіту від 25 травня 2016 року №234/5/19 проведеного Західним територіальним управлінням внутрішнього аудиту фінансового контролю, фінансового аудиту та аудиту відповідності за період з 21 липня по 05 вересня 2015 року солдат ОСОБА_1 має заборгованість перед в/ч-польова пошта НОМЕР_2 в сумі 5350,99 гривень.  
Позивач, вважаючи, що самовільне залишення відповідачем військової частини призвело до протиправного отримання останнім грошового забезпечення за період невиконання покладених на нього обов`язків військової служби, заподіяло матеріальної шкоди державі, звернувся до суду з цим позовом. 
Приймаючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив з того, що  позивач, як суб`єкт владних повноважень, не довів обґрунтованості позовних вимог.
Переглядаючи оскаржуване судове рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, перевіряючи дотримання судом першої інстанцій норм процесуального права при встановленні фактичних обставин у справі та правильність застосування ним норм матеріального права, колегія суддів виходить із наступного.
Частиною другою статті 19 Конституції України регламентовано, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені   Конституцією та законами України.
Відповідно до ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Пунктом 1 частини першої статті 4 КАС України визначено, що адміністративна справа- переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір.
Частиною четвертою статті 5 КАС України передбачено, що суб`єкти владних повноважень мають право звернутися до адміністративного суду виключно у випадках, визначених Конституцією та законами України.
За правилами частини першої статті 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема: спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження; спорах з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби; спорах між суб`єктами владних повноважень з приводу реалізації їхньої компетенції у сфері управління, у тому числі делегованих повноважень; спорах, що виникають з приводу укладання, виконання, припинення, скасування чи визнання нечинними адміністративних договорів; за зверненням суб`єкта владних повноважень у випадках, коли право звернення до суду для вирішення публічно-правового спору надано такому суб`єкту законом; спорах щодо правовідносин, пов`язаних з виборчим процесом чи процесом референдуму; спорах фізичних чи юридичних осіб із розпорядником публічної інформації щодо оскарження його рішень, дій чи бездіяльності у частині доступу до публічної інформації; спорах щодо вилучення або примусового відчуження майна для суспільних потреб чи з мотивів суспільної необхідності; спорах щодо оскарження рішень атестаційних, конкурсних, медико-соціальних експертних комісій та інших подібних органів, рішення яких є обов`язковими для органів державної влади, органів місцевого самоврядування, інших осіб; спорах щодо формування складу державних органів, органів місцевого самоврядування, обрання, призначення, звільнення їх посадових осіб; спорах фізичних чи юридичних осіб щодо оскарження рішень, дій або бездіяльності замовника у правовідносинах, що виникли на підставі Закону України "Про особливості здійснення закупівель товарів, робіт і послуг для гарантованого забезпечення потреб оборони", за винятком спорів, пов`язаних із укладенням договору з переможцем переговорної процедури закупівлі, а також зміною, розірванням
При цьому, пунктом 5 частини першої статті 19 КАС України унормовано, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема за зверненням суб`єкта владних повноважень у випадках, коли право звернення до суду для вирішення публічно-правового спору надано такому суб`єкту законом.
За висновками Великої Палати Верховного Суду викладеними у постанові від 13 червня 2018 року (справа № 819/362/16), публічно-правовий спір має особливий суб`єктний склад. Участь суб`єкта владних повноважень є обов`язковою ознакою для того, щоб класифікувати спір як публічно-правовий. Однак сама по собі участь у спорі суб`єкта владних повноважень не дає підстав ототожнювати спір із публічно-правовим та відносити його до справ адміністративної юрисдикції. Необхідно з`ясовувати, у зв`язку із чим виник спір та за захистом яких прав особа звернулася до суду.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2018 року (справа                            № 826/27224/15) зазначено, що під час визначення предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі. Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.
Таким чином, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності такого суб`єкта, прийнятих або вчинених ним при здійсненні владних управлінських функцій.
Під час визначення предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.
При цьому, приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового, особистого інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу, зазвичай майнового, конкретного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть якщо до порушення приватного права чи інтересу призвели управлінські дії суб`єктів владних повноважень.
Аналогічна правова позиція викладена в постановах Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі  № 821/772/18, від 05.06.2019 у справі № 806/1640/17, від 27.11.2019 у справі № 923/236/19 та від 20.11.2019 у справі №815/4031/15.  
Водночас відповідно до частини четвертої статті 46 КАС України, громадяни України, іноземці чи особи без громадянства, громадські об`єднання, юридичні особи, які не є суб`єктами владних повноважень, можуть бути відповідачами лише за адміністративним позовом суб`єкта владних повноважень:
1) про тимчасову заборону (зупинення) окремих видів або всієї діяльності громадського об`єднання;
2) про примусовий розпуск (ліквідацію) громадського об`єднання;
3) про затримання іноземця або особи без громадянства чи примусове видворення за межі території України;
4) про встановлення обмежень щодо реалізації права на свободу мирних зібрань (збори, мітинги, походи, демонстрації тощо);
5) в інших випадках, коли право звернення до суду надано суб`єкту владних повноважень законом.
У цій нормі процесуального права наведено вичерпний перелік випадків, у яких фізичні чи юридичні особи можуть бути відповідачами в адміністративному процесі за позовами суб`єктів владних повноважень.
При цьому, для звернення до адміністративного суду суб`єкт владних повноважень, як позивач має відповідати основним умовам, а саме: має бути наділений повноваженнями для звернення до суду, а підстави для звернення мають бути визначені виключно законом із вказівкою на предмет звернення. 
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі №818/1735/17 (адміністративне провадження №К/9901/37315/18) та постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 серпня 2018 року у справі №816/2394/16 (провадження №11-412апп18).
З матеріалів справи вбачається, що предметом спору у даній справі є стягнення з відповідача помилково нарахованого останньому грошового забезпечення  в той період, коли він не виконував обов`язків військової служби.
Таким чином, отримавши в рахунок грошового забезпечення кошти в сумі 5350,99 грн. відповідач набув права власності на них.
Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
За приписами ст.19 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.
Отже, якщо порушення своїх прав особа вбачає у наслідках, які спричинені рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень, які вона вважає неправомірними, і ці наслідки призвели до виникнення, зміни чи припинення цивільних правовідносин, мають майновий характер або пов`язані з реалізацією особою майнових прав або особистих немайнових інтересів, то визнання незаконними (протиправними) таких рішень суб`єкта владних повноважень є способом захисту цивільних прав цієї особи.
За змістом статті 177 Цивільного кодексу України, об`єктами цивільних прав є речі, у тому числі гроші та цінні папери, інше майно, майнові права, результати робіт, послуги, результати інтелектуальної, творчої діяльності, інформація, а також інші матеріальні і нематеріальні блага.
Згідно ч. 1 ст. 1215 Цивільного кодексу України, не підлягає поверненню безпідставно набуті: 1) заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача; 2) інше майно, якщо це встановлено законом.
З огляду на вказане, позивач бере участь у цій справі не на виконання його владних повноважень, а з підстав, передбачених, зокрема, приписами глави 83 ЦК України. 
Тому спір щодо стягнення з відповідача помилково виплачених коштів має приватноправовий, а не публічно-правовий характер і так само, як спір щодо стягнення з відповідача надмірно виплачених коштів має розглядатися за правилами цивільного судочинства. 
Вказане узгоджуються з висновками  Великої Палати Верховного Суду від 4 квітня 2018 року у справі № 370/108/17, від 30 січня 2019 року у справі № 756/6441/16-ц та  від 27 березня 2019 року у справі №727/574315-ц.
Відповідно до ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи впродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, установленим законом.
Так, Європейський суд з прав людини у своєму рішенні від 20.07.2006 у справі “Сокуренко і Стригун проти України” вказав, що фраза “встановленого законом” поширюється не лише на правову основу самого існування суду, але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. У рішенні у справі “Занд проти Австрії” висловлено думку, що термін “судом, встановленим законом” у ч. 1 ст. 6 Конвенції передбачає “усю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів”.
Європейський суд з прав людини у пункті 44 Рішення від 25 лютого 1993 року у справі “Доббертен проти Франції” зазначив, що частина перша статті 6 Конвенції змушує держав-учасниць організувати їх судову систему в такий спосіб, щоб кожен з їх судів і трибуналів виконував функції, притаманні відповідній судовій установі (Dobbertin v. France № 88/1991/340/413).
Беручи до уваги те, що визначальним принципом здійснення правосуддя в адміністративних справах є принцип офіційного з`ясування всіх обставин у справі і обов`язок суб`єкта владних повноважень доказувати правомірність своїх дій чи рішень, на відміну від визначального принципу цивільного судочинства, який полягає у змагальності сторін, суд, який розглянув справу, не віднесену до його юрисдикції, не може вважатися “судом, встановленим законом” у розумінні частини першої статті 6 Конвенції.
Зважаючи на суб`єктний склад та характер правовідносин у цій справі, колегія суддів   вважає, що дану справу необхідно розглядати в порядку цивільного судочинства.
Порушення правил юрисдикції адміністративних судів, встановлених ст.19 КАС України, є обов`язковою підставою для скасування рішення із закриттям провадження незалежно від доводів апеляційної скарги.
Згідно із п.1 ч.1 ст. 238 КАС України, суд закриває провадження у справі, якщо справу не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.
Ч. 3 ст. 319 КАС України визначено, що у разі закриття судом апеляційної інстанції провадження у справі на підставі пункту 1 частини першої статті 238 цього Кодексу суд за заявою позивача в порядку письмового провадження постановляє ухвалу про передачу справи до суду першої інстанції, до юрисдикції якого віднесено розгляд такої справи, крім випадків об`єднання в одне провадження кількох вимог, які підлягають розгляду в порядку різного судочинства. У разі наявності підстав для підсудності справи за вибором позивача у його заяві має бути зазначено лише один суд, до підсудності якого відноситься вирішення спору.
Таким чином, колегія суддів дійшла висновку про закриття провадження по даній справі. 
Керуючись ст.ст. 2,4,5,19, 238, 243, 250, 304, 308, 311, 315, 319, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд 
П О С Т А Н О В И В :
апеляційну скаргу військової частини НОМЕР_1 задовольнити частково.
Рішення Чернівецького окружного адміністративного суду від 08 листопада 2019 року скасувати, а провадження у справі за позовом військової частини НОМЕР_1 до ОСОБА_1 про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії закрити.
Роз`яснити позивачу, що розгляд даної справи віднесено до юрисдикції цивільного суду.
Також суд роз`яснює позивачеві про наявність в нього права протягом 10 днів з дня отримання постанови звернутися із заявою до апеляційного суду про передачу справи до суду першої інстанції, до юрисдикції якого віднесено розгляд такої справи. 

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку згідно зі ст.ст.328, 329 КАС України.

Головуючий	 	 	Граб Л.С.	
 	 	 	 	
Судді	 	   	Сторчак В. Ю.    Іваненко Т.В.