ПОСТАНОВА
Іменем України

02 квітня 2020 року 
м. Київ
справа № 826/5495/18
адміністративне провадження № К/9901/28962/19
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:
судді-доповідача - Яковенка М. М.,
суддів: Дашутіна І. В., Шишова О. О.,
розглянувши в порядку письмового провадження
касаційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Ізоляція» на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 28 листопада 2018 року (головуючий суддя - Каракашьян   С.   К.) та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 25 вересня 2019 року (головуючий суддя - Бєлова Л. В., судді - Кучма А. Ю., Пиолипенко О. Є.) у справі №   826/5495/18 за позовом Приватного акціонерного товариства «Ізоляція» до Міністерства юстиції України, Кабінету Міністрів України, третя сторона - Державна казначейська служба України про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії,-
УСТАНОВИВ:
І. ІСТОРІЯ СПРАВИ.
1. Короткий зміст позовних вимог.
Приватне акціонерне товариство «Ізоляція» (далі - ПАТ «Ізоляція», позивач) звернулось до суду з адміністративним позовом до Міністерства юстиції України (далі - відповідач 1), Кабінету Міністрів України (далі - відповідач 2),    в якому просило:
- визнати протиправною бездіяльність Міністерства юстиції України щодо непідготовки та ненадсилання у встановлений законом строк стислого викладу рішення Європейського суду з прав людини від 12 жовтня 2017 року у справі «Бурмич та інші проти України»;
щодо несповіщення у встановлений законом строк причетних осіб про зазначене рішення; щодо незабезпечення перекладу та оприлюднення повного тексту зазначеного рішення і засвідчення автентичності такого перекладу;
- визнати протиправною бездіяльність Кабінету Міністрів України та Міністерства юстиції України щодо невжиття ефективних заходів загального характеру на виконання рішення Європейського суду з прав людини від 15 жовтня 2009 року у справі «Юрій Миколайович Іванов проти України»;
- стягнути з державного бюджету на користь ПАТ «Ізоляція» 37009386, 18 грн на відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок протиправної бездіяльності органів державної влади під час здійснення ними своїх повноважень.
2. Короткий зміст рішень судів попередніх інстанцій.
Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 28 листопада 2018 року в задоволенні позову відмовлено.
Вказане рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що вжиття заходів      загального характеру не відноситься до компетенції державної виконавчої служби та не підлягає виконанню в порядку,        визначеному        статтями 7-9 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» та Закону України «Про виконавче провадження». Також, суд першої інстанції вказував, що рішення Європейського суду з прав людини від 15 жовтня 2009 року у справі «Юрій Миколайович Іванов проти України» було зобов`язано Державу Україна вчинити певні дії для запровадження механізму виконання судових рішень, однак позивач не був заявником у даній справі, у зв`язку з чим судом не вбачається наявності порушення прав позивача Кабінетом Міністрів України, завданої невиконанням вказаного рішення.
Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 25 вересня 2019 року рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 28 листопада 2018 року - скасовано в частині відмови у задоволенні позовних вимог про визнання протиправною бездіяльності Кабінету Міністрів України та Міністерства юстиції України щодо невжиття ефективних заходів загального характеру на виконання рішення Європейського суду з прав людини від 15 жовтня 2009 року у справі «Юрій Миколайович Іванов проти України» та прийнято нову постанову, якою позовні вимоги в цій частині задоволено:
- визнано протиправною бездіяльність Кабінету Міністрів України та Міністерства юстиції України щодо невжиття ефективних заходів загального характеру на виконання рішення Європейського суду з прав людини від 15 жовтня 2009 року у справі «Юрій Миколайович Іванов проти України» (заява № 40450/04);
- в іншій частині рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 28 листопада 2018 року залишено без змін
Приймаючи таке рішення, суд апеляційної інстанції виходив з того, що наразі, відповідачами не доведено, що ними вживаються ефективні заходи загального характеру на виконання рішення Європейського суду з прав людини від 15 жовтня 2009 року у справі «Юрій Миколайович Іванов проти України». Відтак, зазначене дало підстави дійти висновку, що відповідачами допущено протиправну бездіяльність яка полягає у невжитті ефективних заходів загального характеру на виконання рішення Європейського суду з прав людини від 15 жовтня 2009 року у справі «Юрій   Миколайович Іванов проти України». Також, колегія суддів апеляційної інстанції дійшла висновку, що, оскільки не встановлено прямого причинно - наслідкового зв`язку між отриманням позивачем збитків при здійсненні господарської діяльності, які полягали у відсутності майна конкретно визначеного боржника позивача, визнаного банкрутом, і діями (бездіяльністю) відповідачів - Кабінету Міністрів України та Міністерства юстиції України, то вимоги щодо стягнення з державного бюджету на користь ПАТ «Ізоляція» відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок протиправної бездіяльності органів державної влади під час здійснення ними своїх повноважень до задоволення не підлягають.
3. Короткий зміст вимог касаційної скарги та відзиву (заперечень).
У касаційній скарзі позивач, посилаючись на порушення судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права, вважає їх незаконними та необґрунтованими, а тому просить рішення судів першої та апеляційної інстанцій скасувати та прийняти нове, яким задовольнити позов. 
В обґрунтування поданої касаційної скарги скаржник вказує на те, що суди попередніх інстанцій:
- помилково встановили ту обставину, що заяву позивача було приєднано до 12148 заяв у справі «Бурмич та інші проти України», а не навпаки;
- дійшли помилкового висновку про необов`язковість рішення у справі «Бурмич та інші проти України»;
- не врахували, що пілотне рішення у справі «Юрій Миколайович Іванов проти України» розповсюджується на позивача;
- встановивши відсутність причинно-наслідкового зв`язку між збитками позивача і бездіяльністю відповідача, проігнорували, що такий зв`язок фактично визнав ЄСПЛ у мотивувальній частині рішення у справі «Бурмич та інші проти України»;
Відповідачем надано відзив на касаційну скаргу в якому вказано на безпідставність та необґрунтованість доводів скаржника. Також, відповідач зазначає, що судом апеляційної інстанції не надано належної оцінки тій обставині, що вжиття заходів загального характеру по справі « Юрій Миколайович Іванов » жодним чином не стосується обставин щодо невиконання рішення національного суду ПАТ «Ізоляція». Відповідач просить залишити касаційну скаргу без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду м. Києва без змін. 
Скаржником заявлено клопотання про розгляд справи за його участі.
ІІ. ФАКТИЧНІ ОБСТАВИНИ СПРАВИ
Як установлено судами попередніх інстанцій та підтверджується доказами наявними в матеріалах справи, рішенням Великої Палати Європейського суду від 12 жовтня 2017 року у справі «Бурмич та інші про України» (заява № 46852/13 та інші), Європейський Суд постановив вилучити зі свого реєстру (strike out) 12148 заяв, відповідно до підпункту "с" пункту 1 статті 37 Конвенції про захист прав та основоположних свобод та передати їх Комітету міністрів Ради Європи, з метою їх розгляду в рамках вжиття заходів загального характеру для виконання рішення у справі «Юрій Миколайович Іванов проти України» (заява №40450/04, рішення 15 жовтня 2009 року), у тому числі щодо надання відшкодування за невиконання або тривале виконання рішень національних судів, як це передбачено у п`ятому пункті резолютивної частини зазначеного рішення, та сплати боргу за рішенням національного суду.
До зазначеного списку розгляду заяв, приєднано заяву позивача.
До рішення приєднано два додатка із списками заявників, згідно яких у Додатку І Європейський Суд повідомив Уряд України, а про справи в Додатку ІІ не повідомлено.
На думку скаржника, при постановленні рішення Європейського суду з прав людини від 12 жовтня 2017 року у справі «Бурмич та інші проти України», його заяву було визнано прийнятною, проте, відповідачем офіційного перекладу тексту рішення зроблено не було.
Вимоги про стягнення позивач обґрунтовує посиланнями на завдану позивачу внаслідок невиконання рішення судів шкоду, яку обраховує у відповідності до сум кредиторських вимог позивача, які залишилися незадоволеними в процесі банкрутства його контрагента, з застосуванням інфляційних втрат та 3% річних. 
Не погоджуючись з вищенаведеними обставинами, позивач звернувся до суду  з відповідним позовом.
ІІІ. ДЖЕРЕЛА ПРАВОВОГО РЕГУЛЮВАННЯ (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин)
Частина 2   статті 19 Конституції України: органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені   Конституцією   та законами України.
Відповідно до частини першої   статті 46 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, що ратифікована   Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР   (далі - Конвенція) високі Договірні Сторони зобов`язуються виконувати остаточні рішення Європейського суду з прав людини в будь-яких справах, у яких вони є сторонами.
Відносини, що виникають у зв`язку з обов`язком держави виконати рішення Європейського суду з прав людини у справах проти України; з необхідністю усунення причин порушення Україною Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод і протоколів до неї; з впровадженням в українське судочинство та адміністративну практику європейських стандартів прав людини; зі створенням передумов для зменшення числа заяв до Європейського суду з прав людини проти України регулює   Закон України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини»   (далі - Закон № 3477-IV).
Відповідно до   статті 1 Закону № 3477 -ІV рішенням Європейського суду з прав людини є: а) остаточне рішення Європейського суду з прав людини у справі проти України, яким визнано порушення   Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод; б) остаточне рішення Європейського суду з прав людини щодо справедливої сатисфакції у справі проти України; в) рішення Європейського суду з прав людини щодо дружнього врегулювання у справі проти України; г) рішення Європейського суду з прав людини про схвалення умов односторонньої декларації у справі проти України.
Відповідно до статті 2 Закону Рішення є обов`язковим для виконання Україною відповідно до   статті 46 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод».
Відповідно до статті 4 Закону протягом десяти днів від дня одержання повідомлення про набуття Рішенням статусу остаточного орган представництва готує та надсилає для опублікування в газеті «Урядовий кур`єр» стислий виклад Рішення українською мовою, який має включати: офіційну назву Рішення мовою оригіналу та в перекладі українською мовою; номер заяви до Суду; дату постановлення Рішення; стислий виклад фактів у справі; стислий виклад питань права; переклад резолютивної частини Рішення.
Зазначене у частині першій цієї статті видання публікує стислий виклад Рішення протягом семи днів від дня його одержання.
Відповідно до статті 5 Закону протягом десяти днів від дня одержання повідомлення про набуття Рішенням статусу остаточного Орган представництва надсилає стислий виклад Рішення Стягувачові, Уповноваженому Верховної Ради України з прав людини, всім державним органам, посадовим особам та іншим суб`єктам, безпосередньо причетним до справи, за якою постановлено Рішення.
Відповідно до статті 6 № 3477-IV з метою виконання заходів загального характеру держава забезпечує переклад та опублікування повних текстів Рішень українською мовою спеціалізованим у питаннях практики Суду юридичним виданням, що має поширення у професійному середовищі правників.
Згідно із ч. 2, 3 ст. 10 Закону № 3477-IV додатковими заходами індивідуального характеру є: а) відновлення настільки, наскільки це можливо, попереднього юридичного стану, який стягувач мав до порушення Конвенції (restitutio in integrum); б) інші заходи, передбачені у рішенні.
Відновлення попереднього юридичного стану стягувача здійснюється, зокрема, шляхом: а) повторного розгляду справи судом, включаючи відновлення провадження у справі; б) повторного розгляду справи адміністративним органом.
Згідно статті 13 Закону заходи загального характеру вживаються з метою забезпечення додержання державою положень Конвенції, порушення яких встановлене Рішенням, забезпечення усунення недоліків системного характеру, які лежать в основі виявленого Судом порушення, а також усунення підстави для надходження до Суду заяв проти України, спричинених проблемою, що вже була предметом розгляду в Суді.
Заходами загального характеру є заходи, спрямовані на усунення зазначеної в Рішенні системної проблеми та її першопричини, зокрема: а) внесення змін до чинного законодавства та практики його застосування; б) внесення змін до адміністративної практики; в) забезпечення юридичної експертизи законопроектів; г) забезпечення професійної підготовки з питань вивчення Конвенції та практики Суду прокурорів, адвокатів, працівників правоохоронних органів, працівників імміграційних служб, інших категорій працівників, професійна діяльність яких пов`язана із правозастосуванням, а також з триманням людей в умовах позбавлення свободи; д) інші заходи, які визначаються - за умови нагляду з боку Комітету міністрів Ради Європи - державою-відповідачем відповідно до Рішення з метою забезпечення усунення недоліків системного характеру, припинення спричинених цими недоліками порушень Конвенції та забезпечення максимального відшкодування наслідків цих порушень.
Згідно з частиною першою   статті 14 Закону   щокварталу Орган представництва готує та надсилає до Кабінету Міністрів України подання щодо вжиття заходів загального характеру.
IV. ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ.
Вирішуючи питання про обґрунтованість поданої касаційної скарги, Верховний Суд виходить з наступного.
Відповідно до частини 1   статті 341 КАС України, Суд переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.
Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази (ч. 2   ст. 341 КАС України).
З аналізу наведених норм чинного законодавства та, зокрема, зі змісту абзацу 6 частини першої   статті 1 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»   вбачається, що рішенням Європейського суду з прав людини у справі проти України, що підлягає обов`язковому виконанню Україною є остаточне рішення Суду, яким визнано порушення   Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, щодо справедливої сатисфакції у справі проти України, щодо дружнього врегулювання у справі проти України, про схвалення умов односторонньої декларації у справі проти України.
Судами установлено, що рішення Європейського суду у справі «Бурмич та інші проти України» є рішенням про вилучення заяв з реєстру справ Суду відповідно до підпункту «с» пункту 1 статті 37 Конвенції та передачу їх      Комітету міністрів Ради Європи, з метою їх розгляду в рамках вжиття заходів загального характеру для виконання      пілотного рішення у справі «Юрій Миколайович Іванов проти України».
Пунктом 204 цього рішення передбачено, що недоліки, на які скаржаться заявники у цих заявах, мають бути усунуті шляхом вжиття заходів загального характеру в рамках виконання пілотного рішення у справі «Юрій Миколайович Іванов проти України», у тому числі наданням належного та достатнього відшкодування шкоди, завданої порушенням Конвенції, встановленим зазначеним рішенням.
В пункті 215 рішення вказано, що вирішення цих заяв і 12143 заяв, є більшою мірою частиною процесу виконання пілотного рішення у справі Іванов, а відшкодування за системну проблему, констатовану у рішенні у справі «Юрій Миколайович Іванов проти України», має бути надано всім потерпілим, у тому числі тим, хто вже подав заяви до Суду, у рамках процедури виконання, яка здійснюється під наглядом Комітету міністрів.
Зазначеним рішенням не передбачалось виплати справедливої сатисфакції заявникам. Європейський суд закрив провадження по вказаній справі і доданих до неї заяв, відмовившись розглядати по суті однотипні індивідуальні скарги.
Пунктом 5 резолютивної частини рішення у справі «Юрій Миколайович Іванов проти України» постановлено, що держава-відповідач повинна невідкладно - не пізніше ніж упродовж одного року від дати, на яку це рішення набуває статусу остаточного відповідно до пункту 2 статті 44 Конвенції, - запровадити ефективний засіб юридичного захисту або комплекс таких засобів юридичного захисту, спроможних забезпечити адекватне й достатнє відшкодування за невиконання або затримки виконанні рішень національних судів відповідно до принципів, встановлених практикою Суду.
В пункті 95 рішення «Юрій Миколайович Іванов проти України» Європейського суд з прав людини зазначив, що Суд повторює, що одне із завдань процедури "пілотного" рішення полягає в забезпеченні можливості якомога скорішого відшкодування на національному рівні шкоди, заподіяної великій кількості осіб внаслідок існування структурної проблеми, яку визначено в пілотному рішенні Суду.
Аналіз вищенаведених обставин та факт того, що заяву ПАТ «Ізоляція» № 43277/13 не було розглянуто ЄСПЛ по суті, оскільки її було виключено з реєстру та передано Комітету Міністрів Ради Європи для розгляду відповідно до зобов`язань України, що випливають з пілотного рішення ЄСПЛ у справі «Юрій Миколайович Іванов проти України», а саме зобов`язань щодо вжиття Україною заходів загального характеру, виключає можливість застосування заходів індивідуального характеру.
Що стосується вимог позивача про стягнення з державного бюджету на користь ПАТ «Ізоляція» 37009386, 18 на відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок протиправної бездіяльності органів державної влади під час здійснення ними своїх повноважень, колегія суддів зазначає таке.
Судами попередніх інстанцій було установлено, що 22 вересня 2008 року Господарський суд Дніпропетровської області у справі №   9/342/07 стягнув з ДП «Придніпровський завод кольорових металів» на користь ПАТ «Ізоляція» 10711373, 48 грн. 
Ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області від 11 жовтня 2016 року контрагента позивача було ліквідовано, провадження у справі про банкрутство припинено, вимоги позивача в сумі 10711373, 48грн. вважаються погашеними у зв`язку   з відсутністю майна боржника.
Верховний Суд  погоджується з висновками судів попередніх інстанцій про те, що оскільки      не встановлено прямого причинно -      наслідкового зв`язку між отриманням позивачем збитків при здійсненні господарської діяльності, які полягали у відсутності майна конкретно визначеного боржника позивача, визнаного банкрутом, і діями (бездіяльністю) відповідачів - Кабінету Міністрів України та Міністерства юстиції України, а тому вимоги щодо      стягнення з державного бюджету на користь ПАТ «Ізоляція» відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок протиправної бездіяльності органів державної влади під час здійснення ними своїх повноважень до задоволення не підлягають.
З огляду на те, що рішення суду апеляційної інстанції в частині задоволених позовних вимог не оскаржувалось, Верховний Суд не вбачає підстав для його перегляду в цій частині. 
Суд зазначає, що всім наведеним скаржником в касаційній скарзі доводам судами попередніх інстанцій надано належну правову оцінку. Судові рішення місять відповідні посилання на релевантні джерела права та обґрунтовані висновки.
Таким чином, доводи касаційної скарги висновків судів попередніх інстанцій не спростовують.
Верховний Суд не установив неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судового рішення і погоджується з висновками суду апеляційної інстанції у справі, якими доводи скаржника відхилено.
Оцінюючи доводи касаційної скарги, колегія суддів виходила з того, що всі обґрунтування сторін були перевірені та проаналізовані судом апеляційної інстанції, їм було надано належну правову оцінку. Жодних підстав для скасування рішень судів першої та      апеляційної інстанцій в касаційній скарзі не зазначено.
Відповідно до частин першої - третьої   статті 242 КАС України            рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Згідно з пунктом 1 частини 1   статті 349 КАС України   суд касаційної інстанції за наслідками розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення першої та (або) апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.
Частиною першою   статті 350 КАС України передбачено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.
Колегія суддів касаційної інстанції вважає викладені в касаційній скарзі доводи безпідставними, а висновки суду апеляційної інстанції - правильними, обґрунтованими, та такими, що відповідають нормам матеріального та процесуального права, з огляду на що і підстави для зміни оскаржуваних судових рішень відсутні.
Керуючись статтями 341, 343,   п. 1 ч. 1 ст.   349, 350,   355,   356,   359 КАС України, Суд 
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Ізоляція»   залишити без задоволення, а постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 25 вересня 2019 року - без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач                                                                                           М. М. Яковенко

Судді                                                                                                              І. В. Дашутін

                                                                                                              О. О. Шишов