ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м  У к р а ї н и

06 лютого 2020 року 	м. Дніпро	справа № 280/3852/19	

Третій апеляційний адміністративний суд 
у складі колегії суддів: головуючого - судді  Сафронової С.В. (доповідач),
                               суддів:  Мельника В.В., Чепурнова Д.В.,     
за участю секретаря судового засідання Царьової Н.П. 

               розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 11 жовтня 2019 року
          у адміністративній справі № 280/3852/19   за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДФС у Запорізькій області про визнання протиправною та скасування вимоги,-

ВСТАНОВИВ:
          Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 11 жовтня 2019 року відмовлено у задоволені адміністративного позову ОСОБА_1 щодо визнання протиправною та скасуванні вимоги відповідача про сплату боргу (недоїмки) №Ф-4264-49 від 14.02.2019 року, якою йому було визначено суму недоїмки зі сплати єдиного внеску, штрафів та пені у розмірі 18276,72 грн.
Не погоджуючись з зазначеним рішенням суду першої інстанції, позивач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 11 жовтня 2019 року та ухвалити нове рішення про задоволення адміністративного позову.
В обґрунтування наведених в апеляційній скарзі вимог, позивач зазначає, що він не зареєстрований, як суб`єкт підприємницької діяльності, що підтверджується Витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань від 25.02.2019 року і відповідно, застосування до нього  штрафних санкцій відповідно до статті 25 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» від 08.07.2010 № 2464-VI за несплату єдиного соціального внеску у встановленому порядку є незаконним.
Обговоривши доводи апеляційної скарги позивача, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставини та правильність застосування до спірних правовідносин норм матеріального права, а також дослідивши витребувані додаткові письмові докази, які свідчать судова колегія
Судом за матеріалами справи встановлено, що оскаржувана у цій справі ОСОБА_2 вимога про сплату боргу (недоїмки) по єдиному внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування у сумі 18276,72 грн. №Ф-4264-4914.02.2008 року (а.с.7) була сформована ГУ ДФС у Запорізькій області 14.02.2019 р. відповідно до ст.25 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» та на підставі даних інформаційної системи органу доходів і зборів стосовно державної реєстрації ОСОБА_2 з 14.02.2008 року як фізичної особи - підприємця та його перебування на обліку в органах доходів і зборів станом на 14.02.2019 року, тобто на час формування оскаржуваної податкової вимоги, а запис про припинення підприємницької діяльності позивача під номером 21030060003040975 було внесено тільки 22.02.2019 року, що підтверджено витяг з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань (а.с.10).
За вказаних обставин та спираючись на положення пунктів  1 та 4 ч.1 ст.4, пунктів 1-3 ч.1 ст.7, ч.12 ст.9  Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», п.4 ч.1 ст.1,  ч.8 ст.4 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань» і п.3 Розділу VI «Інструкції про порядок нарахування і сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», затвердженого 20.04.2015 наказом Міністерства фінансів України №449 (у редакції наказу Міністерства фінансів України від 04.05.2018 за №469, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 07.05.2015 за №508/26953, суд першої інстанції погодився з позицією відповідача про те, що позивач як фізична особа - підприємець повинен був сплачувати єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, оскільки був зареєстрований в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань як фізична особа - підприємець.
При цьому, суд першої інстанції погоджуючись з розрахунком відповідачем боргу (недоїмки) позивача по єдиному внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування у сумі 18276,72 грн., послався лише на те, що Вимога про сплату боргу (недоїмки) №Ф-4264-49 від 14.02.2019 року була сформована на підставі даних інформаційної системи органу доходів і зборів, що відповідає п.3 Розділу VI «Інструкції про порядок нарахування і сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», а відповідно, є правомірною і скасуванню не підлягає.
Судова колегія не може визнати законним і обґрунтованим наведені вище висновки суду першої інстанції, оскільки рішення у цій справі ухвалено без повного та всебічного з`ясування обставин, якими сторони обґрунтовують свої вимоги і заперечення, що унеможливило встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи. 
Так, обов`язок суду встановити дійсні обставини справи при розгляді адміністративного позову безвідносно до позиції сторін випливає з офіційного з`ясування всіх обставин справи як принципу адміністративного судочинства, закріпленого нормами статті 2 та частини четвертої статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України (надалі також - КАС України; тут і надалі - в редакції, чинній на час розгляду справи), відповідно до змісту якого суд вживає передбачені законом заходи, необхідні для з`ясування всіх обставин у справі, у тому числі щодо виявлення та витребування доказів з власної ініціативи. 
Відповідно до положень частини першої статті 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Під час апеляційного розгляду даної справи позивач підтримуючи свої вимоги про незаконність сформованої відповідачем вимоги  про сплату боргу (недоїмки) №Ф-4264-49 від 14.02.2019 року стверджував про те, що він займався підприємницькою діяльністю і з 16.02.2011 року перебуває у трудових відносинах з ЗАТ «Запорізький Оліяжиркомбінат»,  з 01.09.2016 року у трудових відносинах з ТОВ «Оптімус Плюс», а з 19.04.2017 року по сьогоднішній день - в трудових відносинах з ТОВ «ОПТІМУСАГРО ТРЕЙД», якими при нарахуванні йому заробітної плати, як страхувальниками сплачував за нього (позивача) єдиний соціальний внесок. 
За вказаних обставин та з метою офіційного з`ясування всіх обставин справи в сукупності, а зокрема стосовно зайнятості позивача, як найманого працівника з 16.02.2011 року на ЗАТ «Запорізький Оліяжиркомбінат»,  з 01.09.2016 року на ТОВ «Оптімус Плюс», з 19.04.2017 року на ТОВ «ОПТІМУСАГРО ТРЕЙД», і сплати єдиного внеску вказаними роботодавцем, судом апеляційної інстанції було витребувано довідки Пенсійного органу форми ОК-5 та індивідуальні відомості застрахованих осіб з Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, за результатом дослідження яких судовою колегією встановлено, що у спірний період вказаними  роботодавцями ОСОБА_2 ,  як найманому працівнику нараховувалася та сплачувалася заробітна плата, а також за нього сплачувався єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за виконання трудових функцій. 
Тобто, позивачем по справі відповідно до ч. 1 ст.77 КАС України підтверджено належними доказами, саме ті обставини, на яких ґрунтуються його вимоги у цій справі, тому адміністративному суду залишається обговорити тільки питання наявності або відсутності у позивача обов`язку сплачувати за спірний період єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, як ФОП, який прибував на обліку в органах доходів і зборів станом з 14.02.2008 року до 14.02.2019 року, але у спірний період не здійснював підприємницької діяльності та не отримував від цієї діяльності доходу.
Вирішуючи вказане у попередньому абзаці питання, судова колегія виходить з положень Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" від 08 липня 2010 року N 2464-VI (далі - Закон N 2464-VI), якими    врегульовані спірні правовідносини, що склались між сторонами у цій справі.
Зокрема, судова колегія бере до уваги положення п.2 п.3 п.5 п.6 ч.1, виходячи з аналізу яких слідує, що необхідними умовами для сплати особою єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування є провадження ФОП підприємницької діяльності та отримання доходу від такої діяльності, який і є базою для нарахування ЄСВ. Отже, саме дохід особи від такої діяльності є базою для нарахування, проте за будь-яких умов розмір ЄСВ не може бути меншим за розмір мінімального страхового внеску за місяць, а за відсутності бази для нарахування ЄСВ у відповідному звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, законодавство встановлює обов`язок особи самостійно визначити цю базу, розмір єдиного внеску не може бути меншим за розмір мінімальної заробітної плати.
Таким чином, метою встановлення розміру мінімального страхового внеску та обов`язку сплачувати його незалежно від наявності бази для нарахування є забезпечення у передбачених законодавством випадках мінімального рівня соціального захисту осіб шляхом отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Наведене правове врегулювання дає підстави для висновку, що з урахуванням особливостей форми діяльності осіб, що зареєстровані як фізичні особи підприємці, проте фактично не здійснюють та не ведуть господарську діяльність та доходи не отримують, саме задля досягнення вищевказаної мети збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування законодавством встановлено обов`язок сплати особами мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу від їх діяльності.
В той же час, відносини щодо адміністрування єдиного внеску при одночасному перебуванні фізичної особи в трудових відносинах та наявності у неї статусу фізичної особи-підприємця Законом N 2464-VI не врегульовано, тому слід враховувати, що особа, яка зареєстрована як фізична особа-підприємець, але господарську діяльність не веде та доходи не отримує, зобов`язана сплачувати єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування не нижче розміру мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу, але лише за умови, що така особа не є найманим працівником.
В іншому випадку (якщо особа є найманим працівником), така особа є застрахованою і платником єдиного внеску за неї є її роботодавець, а мета збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування досягається за рахунок його сплати роботодавцем.
Інше тлумачення норм   Закону N 2464-VI   щодо необхідності сплати єдиного внеску особами, які перебувають на обліку в органах ДФС і зареєстровані як фізичні особи-підприємці (однак господарську діяльність не здійснюють і доходи не отримують), та які одночасно перебувають у трудових відносинах, спричиняє подвійну його сплату (безпосередньо особою та роботодавцем), що суперечить меті запровадженого державою консолідованого страхового внеску.
Таким чином, оскільки судом першої інстанції спір у цій справі було вирішено без врахування вище наведених норм та без перевірки факту сплати роботодавцями позивача, як за найманого працівника, єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за виконання трудових функцій, судова колегія визнає рішення суду першої інстанції у цій справі помилковим та таким, що підлягає скасуванню, з прийняттям у справі іншого рішення про задоволення вимог позивача у повному обсязі.
Керуючись ст.ст.   242, 315, 317, 320 325, 328 КАС України, суд, -
П о с т а н о в и в:

          Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.
          Рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 11 жовтня 2019 року - скасувати та прийняти інше рішення про задоволення адміністративного позову ОСОБА_1 - у повному обсязі.
          Визнати протиправним та скасувати винесену Головним управлінням ДФС у Запорізькій області Вимогу про сплату боргу (недоїмки) №Ф-4264-49 від 14.02.2019 року, якою ОСОБА_1 визначено суму недоїмки зі сплати єдиного внеску, штрафів та пені у розмірі 18276,72 грн.
                    Постанова Третього апеляційного адміністративного суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення.
   
Головуючий - суддя                                                                      С.В. Сафронова 

                               суддя                                                                      В.В. Мельник 

                               суддя                                                                      Д.В. Чепурнов