ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 травня 2020 року	Львів	Справа № 380/148/20 пров. № А/857/4461/20	

Колегія суддів Восьмого апеляційного адміністративного суду в складі:
головуючого судді                                                    Ніколіна В.В.
суддів                                                                         Гінди О.М., Заверухи О.Б.
за участі секретаря судового засідання         Пильо І.І.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу Львівської міської ради на ухвалу Львівського окружного адміністративного суду від 13 березня 2020 року з питань закриття провадження (суддя – Гавдик З.В., м. Львів) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Львівської міської ради про визнання протиправними дій і бездіяльності, зобов`язання вчинити дії,-

                                                           ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_1 в січні 2020 року звернувся до суду з адміністративним позовом до Львівської міської ради, у якому просив: визнати бездіяльність та протиправні дії відповідача невиконанням рішення Пустомитівського районного суду у справі №450/4743/13-а; зобов`язати Львівську міську раду передати в користування по договору оренди земельну ділянку площею 38 кв.м. на АДРЕСА_1 по представленому погодженому проекту для влаштування приміщення для торгівлі квітами. В обґрунтування позовних вимог вказує, що постановою Пустомитівського районного суду Львівської області від 25 грудня 2014 року у справі №450/4743/13-а, яка залишена без змін ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 03 червня 2015 року, поновлено порушенні права ОСОБА_1 та, зокрема, зобов`язано Львівську міську раду розглянути його заяву щодо передачі в оренду земельної ділянки площею 38 кв.м. на АДРЕСА_1 по представленому погодженому проекту, яке на даний час залишається не виконаним. Відтак, позивач вважає, що незважаючи на наявність судових рішень у справі №450/4743/13-а, вчиняється протиправна бездіяльність, яка полягає у неприйнятті рішення про передачу ОСОБА_1 в користування по договору оренди земельну ділянку площею 38 кв. АДРЕСА_2 . на АДРЕСА_1 по представленому погодженому проекту.
Ухвалою Львівського окружного адміністративного суду від 13 березня 2020 року у справі провадження у справі №380/148/20 закрито на підставі пункту 4 частини першої статті 238 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) у зв`язку з тим, що є така, що набрала законної сили постанова суду у справі між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав.
Не погодившись із ухваленим судовим рішенням, його оскаржив відповідач, який із покликанням на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм процесуального права, просить скасувати ухвалу Львівського окружного адміністративного суду від 13 березня 2020 року з питань закриття провадження та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції. В обґрунтування вимог апеляційної скарги покликається на безпідставність висновків суду першої інстанції про невиконання Львівською міською радою рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 25 грудня 2014 року у справі №450/4743/13-а, оскільки такі спростовуються рішенням Господарського суду Львівської області від 13 червня 2019 року, постановою Західного апеляційного адміністративного суду від 30 жовтня 2019 року, а також постановою Верховного Суду від 26 лютого 2020 року у справі №914/263/19, у яких констатовано факт виконання цього рішення. Крім цього, наголошує, що судом першої інстанції залишено поза увагою другу позовну вимогу ОСОБА_1 про зобов`язання Львівської міської ради передати в користування по договору оренди земельну ділянку площею 38 кв.м. на АДРЕСА_1 по представленому погодженому проекту для влаштування приміщення для торгівлі квітами, яка подана з пропуском строку звернення до адміністративного суду, з огляду на що така мала бути залишена без розгляду. 
Позивач у письмовому відзиві на апеляційну скаргу вважає рішення суду першої інстанції обґрунтованим, прийнятим з врахуванням всіх обставини справи та таким, що відповідає нормам матеріального та процесуального права. Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача та представника відповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено та знайшло своє підтвердження під час розгляду апеляційної скарги, що постановою Пустомитівського районного суду Львівської області від 25 грудня 2014 року у справі №450/4743/13-а, яка залишена без змін ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 03 червня 2015 року, позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено. Визнано неправомірною бездіяльність Львівської міської ради щодо розгляду заяв ОСОБА_1 про надання йому земельної ділянки площею 38 кв.м. на АДРЕСА_1 по представленому погодженому проекту та земельної ділянки площею 15 кв.м. під реконструкцію частини галереї торгового центру на АДРЕСА_1 по договору суперфіцію згідно представленого проекту. Поновлено порушенні права ОСОБА_1 та зобов`язано Львівську міську раду розглянути заяви ОСОБА_1 щодо передачі в оренду: земельної ділянки площею 38 кв.м. на АДРЕСА_1 по представленому погодженому проекту та земельної ділянки площею 15 кв.м. під реконструкцію частини галереї торгового центру на АДРЕСА_1 по договору суперфіцію згідно представленого проекту.
Як вбачається із змісту мотивувальної частини вищевказаної постанови Пустомитівського районного суду Львівської області від 25 грудня 2014 року у справі №450/4743/13-а: згідно реєстраційної карти від 29.02.2012 №3-Р-5954 ОСОБА_1 звернувся до Львівської міської ради із заявою у якій просив надати йому в оренду земельну ділянку для встановлення павільйону торгівлі власною квітковою продукцією площею 38 кв.м.; згідно реєстраційної картки №3-Р 5940 ОСОБА_1 звернувся до Львівської міської ради із заявою у якій просив надати йому в користування земельну ділянку площею 15 кв.м. під приміщення торгівлі продуктами бджільництва.
При цьому, бездіяльність відповідача визначена не у ненаданні земельних ділянок, а у не розгляді (неповідомленні про результати розгляду поданих заяв), що мало наслідком невідомість перспективи діяльності фермерського господарства і відповідно завдало певної моральної шкоди позивачу.
Встановлено, що на виконання постанови Пустомитівського районного суду Львівської області від 25 грудня 2014 року у справі № 450/4743/13-а, Львівською міською радою на пленарному засіданні 13-ої сесії Львівської міської Ради 7-го скликання 21.06.2018-27.06.2018 розглядався проект відповідної ухвали «Про надання гр. ОСОБА_1 дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок на АДРЕСА_1 », однак такий не набрав необхідної кількості голосів депутатського корпусу на підтримку. Як зазначає відповідач, про результати розгляду зазначеного питання ОСОБА_1 повідомлено ще у липні 2018 року, листом Департаменту містобудування Львівської міської ради  від 06.07.2018 №2403 вих.3561.
Отже відповідач вважає, що судове рішення Пустомитівського районного суду Львівської області у справі №450/4743/13-а в повному обсязі виконано Львівською міською радою ще 21.06.2018-27.06.2018, про що було повідомлено ОСОБА_1 у липні 2018 року.
Проте, такі дії Львівської міської ради ОСОБА_1 не вважає виконанням постанови Пустомитівського районного суду Львівської області від 25 грудня 2014 року у справі №450/4743/13-а, у зв`язку із чим звернувся до суду з даним адміністративним позовом із вимогою - визнати бездіяльність та протиправні дії відповідача невиконанням рішення Пустомитівського районного суду у справі №450/4743/13-а та похідною позовною вимогою - зобов`язати Львівську міську раду передати в користування по договору оренди земельну ділянку пл.38 кв.м. на АДРЕСА_1 , по представленому погодженому проекту для влаштування приміщення для торгівлі квітами.
Закриваючи провадження у справі, суд першої інстанції дійшов висновку, що обраний позивачем спосіб захисту є одним із способів виконання постанови Пустомитівського районного суду Львівської області від 25 грудня 2014 року у справі №450/4743/13-а. Отже, спір у справі є тотожним, виник між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, але на стадії виконання судового рішення, відповідно провадження у справі підлягає - закриттю, оскільки такий спір не може бути вирішений в жодній юрисдикції.
Такі висновки суду першої інстанції відповідають встановленим обставинам справи, зроблені з додержанням норм матеріального і процесуального права, з таких міркувань.
Відповідно до статті 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.
Завданням адміністративного судочинства згідно з частиною першою статті 2 КАС України є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб`єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, у тому числі на виконання делегованих повноважень шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.
Статтею 6 КАС України встановлено право на судовий захист і передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.
Конституційний Суд України, вирішуючи питання, порушені в конституційному зверненні і конституційному поданні щодо тлумачення частини другої статті 55 Конституції України, в Рішенні від 14 грудня 2011 року № 19-рп/2011 зазначив, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави (частина друга статті 3 Конституції України). Для здійснення такої діяльності органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи наділені публічною владою, тобто мають реальну можливість на підставі повноважень, встановлених Конституцією і законами України, приймати рішення чи вчиняти певні дії. Особа, стосовно якої суб`єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист.
Утвердження правової держави відповідно до приписів статті 1,  другого речення частини третьої статті 8, статті 55 Основного Закону України полягає, зокрема, у гарантуванні кожному судового захисту прав і свобод, а також у запровадженні механізму такого захисту.
Статтею 14 КАС України передбачено, що судові рішення, які набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України.
Відповідно до частини першої статті 370 КАС України судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами.
Згідно частини другої статті 372 КАС України судове рішення, яке набрало законної сили або яке належить виконати негайно, є підставою для його виконання. 
Таким чином, виконання судових рішень у справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.
Зокрема, у справі «Горнсбі проти Греції» від 19.03.1997 Європейський суд вказав, що для цілей статті 6 Конвенції виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина «судового розгляду». Право на судовий захист було б ілюзорним, якби національна правова система Високої Договірної Сторони дозволяла, щоб остаточне, обов`язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду будь-якій зі сторін. Ефективний доступ до суду включає право на виконання судового рішення без невиправданих затримок.
Примусове виконання судових рішень в адміністративних справах здійснюється в порядку, встановленому Законом України «Про виконавче провадження» (далі – Закон №1404-VIII).
Згідно з положеннями частини першої статті 1 Закону №1404-VIII виконавче провадження, як завершальна стадія судового провадження, та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
В частині першій статті 11 Закону №1404-VIII йдеться про те, що державний виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.
З аналізу вищезазначених законодавчих норм убачається, що не можна зобов`язати суб`єкта владних повноважень виконувати судове рішення шляхом ухвалення з цього приводу іншого судового рішення, оскільки примусове виконання рішення суду здійснюється в порядку, передбаченому Законом №1404-VIII.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі №686/23317/13-а.
В свою чергу, відповідно до частини першої статті 382 КАС України суд, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, може зобов`язати суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.
Згідно з частиною першою статті 383 КАС України, особа-позивач, на користь якої ухвалено рішення суду, має право подати до суду першої інстанції заяву про визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності, вчинених суб`єктом владних повноважень - відповідачем на виконання такого рішення суду, або порушення прав позивача, підтверджених таким рішенням суду.
Отже, процесуальним законом встановлено порядок виконання судових рішень в адміністративних справах та визначено певну послідовність дій, які необхідно вчинити для того, щоб зобов`язати відповідача належним чином виконати рішення суду.
Суд апеляційної інстанції звертає увагу, що вищезазначені норми процесуального закону мають на меті забезпечення належного виконання судового рішення. Підставами їх застосування є саме невиконання судового рішення, ухваленого на користь особи-позивача та обставини, що свідчать про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, пов`язаних з невиконанням судового рішення в цій справі.
Наявність у КАС України спеціальних норм, спрямованих на забезпечення належного виконання судового рішення, виключає можливість застосування загального судового порядку захисту прав та інтересів стягувача шляхом подання позову. Судовий контроль за виконанням судового рішення здійснюється в порядку, передбаченому КАС України, який не передбачає можливості подання окремого позову, предметом якого є спонукання відповідача до виконання судового рішення.
Відповідно до статті 129-1 Конституції України судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.
Отже, судове рішення виконується безпосередньо і для його виконання не вимагається ухвалення будь-яких інших, додаткових судових рішень.
З аналізу предмета спору у цій справі апеляційний суд дійшов висновку, що він фактично спрямований на виконання іншого судового рішення, а саме постанови Пустомитівського районного суду Львівської області від 25 грудня 2014 року у справі №450/4743/13-а, що виявилося у не розгляді Львівською міською радою проекту відповідної ухвали «Про надання гр. ОСОБА_1 дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок на АДРЕСА_1 », оскільки такий не набрав необхідної кількості голосів депутатського корпусу на підтримку попри те, що згаданим судовим рішенням на неї покладено обов`язок розглянути заяву ОСОБА_1 щодо передачі в оренду земельної ділянки площею 38 кв.м. на АДРЕСА_1 по представленому погодженому проекту.
Суд зауважує, що саме невиконання постанови Пустомитівського районного суду Львівської області від 25 грудня 2014 року у справі №450/4743/13-а зазначено позивачем в якості підстави цього позову, у зв`язку з чим такі твердження не можуть бути не взяті судом до уваги чи на власний розсуд розтлумачені як такі, що не пов`язані з виконанням цього судового рішення.
За вказаних обставин, колегія суддів зазначає, що позивач у цій справі обрав спосіб захисту шляхом подання позову про визнання протиправною бездіяльності відповідача, вчиненої або не вчиненої на виконання рішення суду. Проте спірні правовідносини між сторонами вже вирішені судом та перейшли до стадії виконання судового рішення.
Відтак, спір у справі виник між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, але на стадії виконання судового рішення.
За вказаних обставин, якщо позивач вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю відповідача на виконання вищевказаного судового рішення порушувалися його права, свободи чи інтереси, то він повинен був звертатися до суду в порядку статті 383 КАС України із заявою про визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності відповідача вчинених суб`єктом владних повноважень на виконання рішення суду (тобто в порядку судового контролю за виконанням рішення), а не пред`являти новий адміністративний позов.
У зв`язку з цим, вимоги про визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, які прийняті (вчинені або не вчинені) на виконання судового рішення, в окремому судовому провадженні не розглядаються.
Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 22 серпня 2019 року у справі №522/10140/17.
Крім того, апеляційний суд вважає за необхідне зазначити, що такий порядок оскарження рішення суб`єкта владних повноважень, прийнятого на виконання судового рішення, є більш оптимальним для особи, яка вважає що її права порушені, з огляду, зокрема, на положення частини п`ятої статті 383 КАС України, відповідно до якої, розгляд заяви про визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності, вчинених суб`єктом владних повноважень здійснюється судом протягом 10 днів, з дня її отримання.
Відповідно до частини шостої цієї статті, за наявності підстав для задоволення заяви, суд, виявивши під час розгляду справи порушення закону, може постановити окрему ухвалу і направити її відповідним суб`єктам владних повноважень для вжиття заходів щодо усунення причин та умов, що сприяли порушенню закону; у разі необхідності суд може постановити окрему ухвалу про наявність підстав для розгляду питання щодо притягнення до відповідальності осіб, рішення, дії чи бездіяльність яких визнаються протиправними.
Апеляційний суд зазначає, що суб`єкт владних повноважень не може бути зобов`язаний виконувати судове рішення шляхом ухвалення судом іншого рішення, оскільки примусове виконання постанови суду здійснюється в порядку, передбаченому Законом №1404-VIII, в межах виконавчого провадження з виконання виконавчого листа.
Суд також враховує, що винесення судового рішення, яке передбачає оцінку судового рішення прийнятого в іншій справі, буде суперечити статті 129-1 Конституції України.
За вказаних обставин, колегія суддів зазначає, що позивач у цій справі обрав спосіб захисту шляхом подання позову про визнання протиправними дій, вчинених на виконання рішення суду. Проте, спірні правовідносини між сторонами вже вирішені судом та перейшли до стадії виконання судового рішення.
Отже, у спірних правовідносинах наявні обставини, з якими стаття 383 КАС України пов`язує виникнення підстав для встановлення судового контролю за виконанням судового рішення.
Такої ж правової позиції дотримується Верховний Суд у постанові від 21 листопада 2019 року у справі №802/1933/18-а.
З огляду на вищенаведене, апеляційний суд дійшов висновку, що обраний позивачем спосіб захисту не усуває юридичний конфлікт та не відповідає об`єкту порушеного права, а тому в такий спосіб неможливо захистити чи відновити право у разі визнання його судом порушеним. При розгляді позовних вимог позивача стосовно невиконання окремого судового рішення у іншій справі, суд не може зобов`язувати виконувати рішення суду шляхом ухвалення нового судового рішення, оскільки виконавче провадження являє собою завершальну стадію судового провадження.
Аналогічна правова позиція висловлена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі №686/23317/13-а, від 06 лютого 2019 року у справі №816/2016/17, а також постановах Верховного Суду від 20 лютого 2019 року у справі №806/2143/15, від 17 квітня 2019 року у справі №355/1648/15-а.
За приписами частини п`ятої статті 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обраний позивачем у цій справі спосіб захисту - визнати бездіяльність та протиправні дії відповідача невиконанням рішення Пустомитівського районного суду у справі №450/4743/13-а та зобов`язати Львівську міську раду передати в користування по договору оренди земельну ділянку площею 38 кв.м. на АДРЕСА_1 109 по представленому погодженому проекту для влаштування приміщення для торгівлі квітами, є одним із способів виконання постанови Пустомитівського районного суду Львівської області у справі №450/4743/13-а. Отже, спір у справі є тотожним, виник між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, але на стадії виконання судового рішення.
Таким чином, колегія суддів приходить до висновку що, в цьому випадку, вимоги позивача слід розглядати не в порядку позовного провадження, а в порядку, визначеному статтею 383 КАС України, тобто, в особливому порядку судового контролю, оскільки в позовній заяві йдеться про дії відповідача, вчинені в ході виконання рішення у справі №450/4743/13-а.
Так, як позивачем по суті заявлено позовну вимогу щодо захисту своїх прав, які фактично стосуються питання повного належного виконання рішення Пустомитівського районного суду Львівської області у справі №450/4743/13-а, то, відповідно, позивачем неправильно обрано спосіб захисту свого порушеного права.
Суд не має права зобов`язувати виконувати рішення суду шляхом ухвалення нового судового рішення, оскільки порушуються процесуальні норми КАС України.
На підставі вищевикладеного, вимоги позивача не підлягають розгляду в порядку позовного провадження в адміністративному судочинстві.
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що спір у справі є тотожним спору по справі №450/4743/13-а, виник між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, але на стадії виконання судового рішення.
Відтак, колегія суддів приходить до висновку, що оскільки є така, що набрала законної сили постанова суду з того самого фактичного предмету спору і між тими самим сторонами, а тому наявні підстави для закриття провадження у справі на підставі пункту 4 частини першої статті 238 КАС України.
Доводи апелянта про те, що факт виконання Львівською міською радою постанови Пустомитівського районного суду Львівської області від 25 грудня 2014 року у справі №450/4743/13-а констатований рішеннями суду першої, апеляційної та касаційної інстанцій у справі №914/263/19, не беруться судом апеляційної інстанції до уваги, оскільки такі обставини не можуть встановлюватись в межах розглядуваної справи в порядку позовного провадження, натомість такі повинні розглядатись в порядку, визначеному статтею 383 КАС України, тобто, в особливому порядку судового контролю. В межах даної справи ні суд першої інстанції, ні суд апеляційної інстанції такими повноваженнями в силу вимог КАС України не наділений.
Щодо покликань скаржника на залишення судом першої інстанції поза увагою другу позовну вимогу ОСОБА_1 про зобов`язання Львівської міської ради передати в користування по договору оренди земельну ділянку площею 38 кв.м. на АДРЕСА_1 по представленому погодженому проекту для влаштування приміщення для торгівлі квітами, колегія суддів вважає такі необґрунтованими, оскільки, як вже було встановлено вище, така вимога фактично спрямована на спонукання відповідача до виконання Львівською міською радою постанови Пустомитівського районного суду Львівської області від 25 грудня 2014 року у справі №450/4743/13-а, та не може розглядатись судами в межах розглядуваної справи, оскільки суд позбавлений можливості зобов`язати суб`єкта владних повноважень виконувати судове рішення шляхом ухвалення з цього приводу іншого судового рішення.
В підсумку, апеляційний суд переглянув оскаржуване рішення суду і не виявив порушень норм матеріального чи процесуального права, які могли призвести до ухвалення незаконного судового рішення, щоб його скасувати й ухвалити нове.
Міркування і твердження відповідача не спростовують правильності правових висновків цього рішення, у зв`язку з чим апеляційна скарга на рішення суду не підлягає задоволенню.
Згідно із статтею 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції відповідає вимогам статті 242 КАС України, підстав для задоволення вимог апеляційної скарги колегією суддів не встановлено.
Згідно з частиною другою статті 6 КАС України та статті 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини» передбачено застосування судами Конвенції та практики ЄСПЛ як джерела права.
У пункті 58 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Серявін та інші проти України» від 10.02.2010 Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.
Наведене дає підстави для висновку, що доводи скаржника у кожній справі повинні оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду. Відтак, інші, зазначені відповідачем в апеляційній скарзі доводи, окрім проаналізованих вище, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин справи і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування.
Відповідно до статті 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
На підставі викладеного, колегія суддів, погоджуючись з висновками суду першої інстанції, вважає, що суд дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення фактичних обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин норми матеріального та процесуального права. Доводи апеляційної скарги, з наведених вище підстав, висновків суду не спростовують, а зводяться до переоцінки доказів та незгоди з ними.
Керуючись частиною третьою статті 243, 308, 310, 316, 321, 325, 328, 329 КАС України, суд, -

                                                         ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Львівської міської ради залишити без задоволення, а ухвалу Львівського окружного адміністративного суду від 13 березня 2020 року з питань закриття провадження – без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції. 

Головуючий суддя	 	В. В. Ніколін 	
судді	 	О. М. Гінда 	
 	 	О. Б. Заверуха  	
Повне судове рішення складено 13 травня 2020 року.