Постанова                                           
Іменем України                                         
 
20 травня 2020 року
м. Київ
 
справа № 596/1219/18
провадження № 61-9069св19
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Червинської М. Є.,
суддів: Бурлакова С. Ю. (суддя-доповідач), Зайцева А. Ю., Коротенка Є. В., Коротун В. М.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідачі: Гусятинська районна рада Тернопільської області, комунальне некомерційне підприємство «Гусятинська комунальна районна лікарня» Гусятинської районної ради,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Гусятинського районного суду Тернопільської області від 13 листопада 2018 року у складі судді Митражик Е. М. та постанову Тернопільського апеляційного суду від 28 березня 2019 року              в складі колегії суддів:Міщій О. Я., Ткач О. І., Шевчук Г. М.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
1. Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
 
У липні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом                         до Гусятинської районної ради Тернопільської області, комунального некомерційного підприємства «Гусятинська комунальна районна лікарня» Гусятинської районної ради (далі - КНП «Гусятинська комунальна районна лікарня») про визнання протиправним та скасування пункту 3 рішення Гусятинської районної ради № 337 від 15 травня 2018 року, визнання протиправним та скасування наказу заступника головного лікаря Гусятинської комунальної районної лікарні № 92-кп1 від 18 травня 2018 року, поновлення        на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу                    та моральної шкоди.
 
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що з 23 грудня 2005 року він працював              на посаді головного лікаря Гусятинської центральної комунальної районної лікарні. 
 
15 травня 2018 року Гусятинська районна рада, як власник лікувального закладу, прийняла рішення № 337 «Про комунальне некомерційне підприємство «Гусятинська комунальна районна лікарня», яким здійснено реорганізацію Гусятинської центральної районної клінічної лікарні(далі - Гусятинська ЦКРЛ) шляхом її перетворення у КНП «Гусятинська комунальна районна лікарня» Гусятинської районної ради, а також звільнено його з посади головного лікаря Гусятинської ЦКРЛ на підставі пункту 1 статті 40 КЗпП України. Цим же рішенням призначено його тимчасово виконуючим обов`язки головного лікаря                  КНП «Гусятинська комунальна районна лікарня» та уповноважено здійснити державну реєстрацію зазначеного підприємства. 
 
На підставі цього рішення, 18 травня 2018 року заступник головного лікаря Гусятинської комунальної районної лікарні, видав наказ №92-к п1, яким його звільнено з посади головного лікаря Гусятинської лікарні на підставі пункту 1 статті 40 КЗпП України та призначено тимчасово виконуючим обов`язки головного лікаря КНП «Гусятинська комунальна районна лікарня» Гусятинської районної ради.
 
На виконання зазначеного рішення районної ради та наказу заступника головного лікаря ЦКРЛ він із 15 травня 2018 року по 10 липня 2018 року продовжував працювати і виконувати обов`язки головного лікаря, подав документи для участі у конкурсі на заміщення посади керівника                           КНП «Гусятинська комунальна районна лікарня». Однак, 10 липня 2018 року Гусятинська районна рада прийняла рішення № 365, яким скасувала пункт 5 свого ж рішення № 337 від 15 травня 2018 року, відповідно до якого його призначено тимчасово виконуючим обов`язки головного лікаря                           КНП «Гусятинська комунальна районна лікарня» Гусятинської районної ради,         а 13 липня 2018 року йому видано трудову книжку із записом про те, що запис    № 31 від 16 травня 2018 року про призначення його на посаду тимчасово виконуючого обов`язки головного лікаря КРЛ «Гусятинська КРЛ» слід вважати недійсним.
 
Пункт 3 рішення Гусятинської районної ради № 337 від 15 травня 2018 року «Про комунальне некомерційне підприємство «Гусятинська комунальна районна лікарня», яким його звільнено з посади головного лікаря Гусятинської ЦКРЛ       на підставі пункту 1 статті 40 КЗпП України, та наказ заступник головного лікаря Гусятинської КРЛ № 92-к п1 про звільнення є протиправними і порушують його трудові права, оскільки фактично при реорганізації лікарні скорочення чисельності або штату працівників не відбулось, перетворене підприємство продовжувало виконувати штатний розпис, затверджений на 2018 рік, первинна профспілкова організація попередньої згоди на звільнення не давала, будь-яких пропозицій про переведення на іншу роботу він не одержував і згоди                      на переведення на іншу роботу не давав, про звільнення за два місяці                   до прийняття рішення не був попереджений. 
 
Тому просив позов задовольнити, визнати протиправним та скасувати пункт 3 рішення Гусятинської районної ради № 337 від 15 травня 2018 року щодо звільнення його з посади головного лікаря Гусятинської центральної комунальної районної лікарні на підставі пункту 1 статті 40 КЗпП України, визнати протиправним та скасувати наказ заступника головного лікаря Гусятинської комунальної районної лікарні № 92-кп1 від 18 травня 2018 року про звільнення його з посади головного лікаря Гусятинської центральної комунальної районної лікарні на підставі пункту 1 статті 40 КЗпП України, поновити його на попередньому місці роботи з 15 травня 2018 року                        та зобов`язати відповідача укласти з ним контракт згідно чинного законодавства, стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу, а також стягнути моральну шкоду в розмірі 500000,00 грн.
 
Ухвалою Гусятинського районного суду від 26 вересня 2018 року залучено            до участі у справі відповідача - КНП «Гусятинська комунальна районна лікарня» Гусятинської районної ради.
 
Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій
 
Рішенням Гусятинського районного суду Тернопільської області від 04 червня 2018 року, залишеним без змін постановою Тернопільського апеляційного суду від 28 березня 2019 року, у задоволенні позову відмовлено. 
 
Суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, дійшов висновку, що ОСОБА_1 без поважних причин пропустив строк звернення до суду за вирішенням трудового спору про поновлення на роботі. 

 
Рух справи у суді касаційної інстанції
 
Ухвалою Верховного Суду від 03 липня 2019 року справу № 596/1219/18 призначено до судового розгляду.
 
Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями 14 квітня 2020 року справу передано ОСОБА_2 .
 
Узагальнені доводи касаційної скарги
 
У травні 2019 року ОСОБА_1 подав касаційну скаргу до Верховного Суду, у якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати оскаржені судові рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позову.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що судами неправильно застосовано статтю 233 КЗпП України у результаті чого помилково визначено початок перебігу строку позовної давності для позивача.
 
Доводи інших учасників справи
 
У липні 2019 року КНП «Гусятинська комунальна районна лікарня» подало           до Верховного Суду заперечення на касаційну скаргу, в якому вказувало,            що судові рішення суду першої та апеляційної інстанцій є законними                         і обґрунтованими, а доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують. Указувало, що ОСОБА_1 знав про своє звільнення у день прийняття рішень районною радою.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судом
 
Суд установив, що з 23 грудня 2005 року ОСОБА_1 працював на посаді головного лікаря Гусятинської ЦКРЛ. Рішенням Гусятинської районної ради        № 337 від 15 травня 2018 року «Про комунальне некомерційне підприємство «Гусятинська комунальна районна лікарня» здійснено реорганізацію Гусятинської ЦКРЛ шляхом її перетворення у КНП «Гусятинська комунальна районна лікарня» Гусятинської районної ради, а також звільнено ОСОБА_1 з посади головного лікаря Гусятинської ЦКРЛ на підставі пункту 1 статті 40 КЗпП України. Цим же рішенням призначено його тимчасово виконуючим обов`язки головного лікаря КНП «Гусятинська комунальна районна лікарня». 
 
Наказом заступник головного лікаря Гусятинської ЦКРЛ № 92-к п1 від 18 травня 2018 року позивача звільнено з посади головного лікаря Гусятинської ЦКРЛ        на підставі пункту 1 статті 40 КЗпП України та призначено його тимчасово виконуючим обов`язки головного лікаря КНП «Гусятинська комунальна районна лікарня» Гусятинської районної ради.
 
Рішенням Гусятинської районної ради № 365 від 10 липня 2018 року скасовано пункт 5 рішення Гусятинської районної ради № 337 від 15 травня 2018 року, яким призначено ОСОБА_1 тимчасово виконуючим обов`язки головного лікаря КНП «Гусятинська комунальна районна лікарня» Гусятинської районної ради. 
 
13 липня 2018 року позивачу видано трудову книжку із записом про те, що запис № 31 від 16 травня 2018 року про призначення його на посаду тимчасово виконуючого обов`язки головного лікаря КРЛ «Гусятинська КРЛ» вважати недійсним.
 
30 липня 2018 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до суду про поновлення на роботі, а також просив поновити строк звернення до суду, посилаючись на те, що пропустив строк з поважної причини. 
 
Позивач оспорює законність рішення Гусятинської районної ради про звільнення від 15 травня 2018 року, наказ КНП «Гусятинська комунальна районна лікарня» від 18 травня 2018 року про звільнення його з роботи.
 
2. Мотивувальна частина
Позиція Верховного Суду
 
Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України (в редакції, чинній на дату подання касаційної скарги) провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, вирішення справи.
 
08 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року            № 460-ІХ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ». Частиною другою розділу ІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 15 січня 2020 року № 460-ІХ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» установлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.
 
За таких обставин розгляд касаційної скарги здійснюється Верховним Судом      за правилами ЦПК України в редакції Закону від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII, що діяла до 08 лютого 2020 року.
 
Згідно із положеннями частини другої статі 389 ЦПК України (в редакції, чинній на дату подання касаційної скарги) підставами касаційного оскарження                 є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Перевіривши доводи касаційної скарги, а також матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга задоволенню не підлягає.
 
Мотиви і доводи, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
 
Строки звернення працівника до суду за вирішенням трудового спору                  як складова механізму реалізації права на судовий захист є однією з гарантій забезпечення прав і свобод учасників трудових правовідносин.
 
Отже статтею 233 КЗпП України визначено три випадки обчислення початку перебігу строку звернення до суду.
 
Так, перебіг строку звернення до суду починається у разі: вирішення трудового спору - з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права (тримісячний строк звернення до суду); розгляду справи про звільнення - з дня вручення копії наказу про звільнення (місячний строк звернення до суду); розгляду справи про звільнення - з дня видачі трудової книжки (місячний строк звернення до суду).
 
Аналогічний висновок щодо застосування норм права викладений у постанові Верховного Суду України від 16 березня 2016 року у справі № 6-2426цс15.
 
Тобто, на відміну від інших трудових спорів, коли строк звернення до суду обчислюється з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, місячний строк для звернення до суду за вирішенням спору про поновлення на роботі обчислюється не інакше, як з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Початком перебігу місячного строку для звернення особи до суду з позовом про поновлення            на роботі слід вважати день вручення наказу про звільнення або день видачі трудової книжки.
 
Суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, встановивши, що позивачу було відомо про рішення Гусятинської районної ради № 337 від 15 травня 2018 року та про наказ про звільнення, оскільки він був присутній на сесії районної ради і як головний лікар займався питаннями щодо реорганізації установи, яку очолював, а з позовними вимогами звернувся до суду 30 липня 2018 року, дійшов висновку про відмову в задоволенні позову, оскільки даний позов подано після спливу строку, передбаченого статтю 233 КЗпП України.
 
Проте колегії суддів Верховного Суду не може погодитись із наведеними висновками судів попередніх інстанцій, оскільки посилаючись на обізнаність позивача щодо наявності оскаржених рішення та наказу про звільнення суди      не встановили коли саме ці документи були вручені позивачу та якими доказами це підтверджено, оскільки трудове законодавство пов`язує початок перебігу встановленого частиною першою статті 233 КЗпП України строку звернення          з позовом до суду у справах про звільнення виключно з днем вручення копії наказу про звільнення або з днем видачі трудової книжки.
 
Частиною першою статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
 
Положеннями статті 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування            є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розвитку справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
 
Суд касаційної інстанції позбавлений процесуальної можливості встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені судами попередніх інстанцій, з огляду на положення статті 400 ЦПК України.
 
За змістом статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства                        є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.
 
З метою дотримання принципів справедливості, добросовісності та розумності, що є загальними засадами цивільного законодавства (стаття 3 ЦК України),          а також основоположних засад (принципів) цивільного судочинства (частина третя статті 2 ЦПК України), суд касаційної інстанції дійшов висновку про передачу справи на новий розгляд до апеляційного суду для повного, всебічного та об`єктивного дослідження і встановлення фактичних обставин, що мають важливе значення для правильного вирішення справи.
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
Ураховуючи те, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, судом не встановлені, рішення апеляційного суду                       не відповідає вимогам статей 263, 264 ЦПК України щодо законності                       й обґрунтованості, що в силу статті 411 ЦПК України є підставою для його скасування із передачею справи на новий розгляд суду апеляційної інстанції.
 
Відповідно до пунктів 1, 2 частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд                   є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази або суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів, або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи.
 
Щодо судових витрат
 
Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної       чи касаційної інстанції, не передаючи справу на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
 
Оскільки суд касаційної інстанції дійшов висновку про передачу справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, підстави для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, відсутні.
 
Керуючись статтями 400, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
 
Постанову Тернопільського апеляційного суду від 28 березня 2019 року скасувати.
 
Справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
 
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною                та оскарженню не підлягає.

Головуючий    Судді:	М. Є. Червинська   С. Ю. Бурлаков   А. Ю. Зайцев   Є. В. Коротенко  	
 	В. М. Коротун