22-ц/804/1711/20 
                                                                                264/4376/19 
                                               
П О С Т А Н О В А 
ІМЕНЕМ      УКРАЇНИ
13 травня  2020 року                                                                                       м. Маріуполь                                                                                           

      Донецький апеляційний суд  у складі  колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:  головуючого судді    Мальцевої Є.Є.,  суддів Мироненко І.П.,  Баркова В.М.,  
учасники справи: 
позивач – ОСОБА_1 ,
відповідач – ОСОБА_2 ,   
розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи в місті Маріуполі апеляційну скаргу ОСОБА_2 на  рішення Іллічівського   районного  суду міста Маріуполя Донецької області від 11 лютого  2020 року,  ухвалене  у складі судді Матвєєвої Ю.О., в справі  за позовом  ОСОБА_1    до ОСОБА_2   про стягнення боргу за договором позики, 

                                                               В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом до відповідача, в якому просила стягнути  борг у сумі 170900,99 російських рублів, 3% річних від суми заборгованості в сумі 3659,07 російських рублів, а всього 176559,07 російських рублів, а також витрати на сплату судового збору в сумі 768,40 грн. та на правову допомогу адвоката в сумі 8000 грн.
Свої вимоги обґрунтувала тим, що 21 серпня 2018 року вона надала відповідачу в борг 170900 російських рублів, що було оформлено договором позики від 21 серпня 2018 року та погоджено графік повернення грошових коштів в строки: до 30.08.2018 року – 50000 російських рублів; до 30.09.2018 року – 60000 російських рублів, до 15.10.2018 року 60900 російських рублів, однак відповідач свої зобов`язання за договором позики не виконав та борг не повернув.

Рішенням Іллічівського   районного суду м. Маріуполя Донецької області від 11 лютого  2020 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики  задоволений  частково, стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики від 21.08.2018 року в сумі 170900  російських рублів + 3% річних в сумі 3650,07 російських рублів,  а всього – 174550,07 російських рублів  та витрати по сплаті судового збору в сумі 768,40 грн.
В задоволенні решти позовних вимог  відмовлено.
Не погоджуючись  із рішенням суду першої інстанції, відповідач ОСОБА_2   подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просив рішення  суду першої інстанції  скасувати, ухвалити нове рішення, яким відмовити в позові.

В обґрунтування скарги вказує, що  суд не з`ясував обставини, що мають значення для справи, неправильно застосував норми матеріального і процесуального права, тому  висновки, викладені у рішенні суду першої інстанції не відповідають обставинам справи. Рішення є незаконним  та необґрунтованим,  підлягає скасуванню.
Так, суд не встановив наявність правовідносин між сторонами, які б свідчили про укладення договору позики, не встановив справжню правову природу відносин сторін.
Суд не з`ясував, що розписка про отримання грошей не є складовою частиною договору позики,  оскільки не містить в собі ідентифікуючих ознак позикодавця.
Крім того, позовна заява також не відповідає вимогам процесуального закону, не містить даних щодо реєстраційного номеру облікової картки платника податків ОСОБА_1 .. Підписи позивача на процесуальних документах  різняться. Відповідач вважає, що особа позивача, яка проживає на території АРК Крим,  в суді належно не встановлена, обставини укладення договору на правничу допомогу судом не досліджені, хоча у справі є відомості про те, що ані позивач, ані її представник не перетинали меж України.
Таким чином судом порушені норми статті 217 ЦПК України.
Суд не зазначив в резолютивній частині рішення реєстраційного номеру облікової картки платника податків ОСОБА_1 , що є порушенням статті 265 ЦПК України.
Отже, суд не з`ясував особу позивача, повноваження її представника, не встановив справжні правовідносини у спорі, неправильно застосував норми статей 1046,1047 ЦК України, не надав належної оцінки доказам, тому висновки суду є хибними, а рішення – незаконним.

Представник позивача ОСОБА_1 – адвокат Касьянов М.М.  надав відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначив, що рішення суду є правильним і скасуванню не підлягає. Рішення суду відповідає вимогам процесуального закону, містить усі необхідні складові для його реалізації та виконання. Судом встановлено усі обставини, які необхідні для розгляду справи. В тому числі належно встановлена особа позивача та повноваження представників. Судом правильно і всебічно встановлені обставини, що підтверджують факт укладання позивачем договору позики з відповідачем, вивчені і проаналізовані доказі, які є достатніми для доведення позову. В свою чергу, доказів на спростування позовних вимог відповідач не надав.  Судом вірно застосовані норми матеріального права, зокрема, ті, що регулюють правовідносини, пов`язані з передачею грошової суми в позику. Крім того, відповідач піддав  сумніву ідентифікацію особи позивача  і повноваження його представника, однак сам до суду першої інстанції жодного разу не явився, переконливих і логічних заперечень проти обставин, якими позивач обґрунтувала свої вимоги, не надав.

Відповідно до ч.13 ст.7, ч.ч. 1,3 ст.368, ч.1 ст. 369 ЦПК України справа розглядається апеляційним судом в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, без повідомлення учасників справи.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Відповідно до ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

У відповідності з вимогами ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Перевіряючи справу в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд виходить з наступного.

Як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи, 21 серпня 2018 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в місті  Севастополі укладено договір  позики, відповідно до якого ОСОБА_2 взяв у борг у ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 170900 російських рублів та зобов`язався повернути їх до 15 жовтня 2018 року. Факт отримання  грошових коштів відповідно до умов договору підтверджується відповідною розпискою, яка є додатком до договору. (а.с. 50-52)

Статтею 1046 ЦК України встановлено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.
Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Наведені норми статті 1046 ЦК України розкривають поняття такого окремого виду цивільного зобов`язання як позика, встановлюючи його зміст та момент укладення договору.
З аналізу даної норми можна встановити,  що предметом договору позики можуть бути, зокрема, грошові кошти, які передаються однією стороною (позикодавцем) у власність другій стороні (позичальникові) з обов`язковим поверненням суми позики. При цьому для укладення договору позики обов`язковим є передання грошей позичальникові, тобто даний вид договору є реальним.
Після передання грошей договір вважається укладеним та у сторін виникають взаємні права та обов`язки, зокрема у позичальника виникає обов`язок повернути всю суму коштів.
Згідно зі статтею 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, – незалежно від суми.
На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
Письмова розписка позичальника сама по собі є письмовою угодою та документальним підтвердженням передачі грошей та укладення договору позики.

Суд дослідив  договір позики та розписку, підписані ОСОБА_2 , встановив на підставі цих  доказів зміст і правову природу договору, з якого    вбачається, що 21 серпня 2018 року відповідач  взяв у ОСОБА_1 у борг грошові кошти в сумі 170900 російських рублів та зобов`язався повернути їх до 15 жовтня 2018 року. Суд зазначив, що викладена конструкція тексту договору та розписки свідчить про їх реальність, тобто вже на момент  видачі розписки  відповідачем,  грошові кошти вже були ним отримані, тому договір вважається укладеним, відповідно, у позичальника виникли обов`язки з повернення такої  ж суми коштів.
Істотною умовою договору позики відповідно до вимог законодавства є його предмет, а саме грошові кошти в сумі 170900 російських рублів, факт отримання яких чітко викладений у розписці. Вбачається, що основна обов`язкова умова для укладення договору позики між сторонами була визначена і однозначно обговорена в тексті договору.
З урахуванням вказаного,  суд першої інстанції прийшов до вірного   висновку, що між позивачем та відповідачем був укладений договір позики на суму 170900 російських рублів, який за своїми правовими ознаками є реальною, односторонньою, оплатною угодою, на підтвердження якої відповідачем було підписано договір позики та розписка про отримання грошових коштів, що посвідчує факт передання грошової суми позичальникові. З  цих підстав суд відхилив доводи представника відповідача щодо неукладення договору позики.

Колегія суду цілком погоджується з таким висновком, оскільки він відповідає встановленим обставинам, підтвердженими відповідними доказами, є логічним і очевидним.

Відповідач такі обставини не спростував.

Згідно зі статтею 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях, відповідно до ч.6 ст.81 ЦПК України.
Відповідно ч. 2 ст.77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають  встановленню при ухваленні судового рішення.

Крім того, відповідно до положень статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.  Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.  Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

З матеріалів справи вбачається, що позивачем надані  належні докази його вимог – письмовий договір позики  і розписка про отримання грошей позичальником. Факт наявності таких документів у позикодавця свідчить про існування таких зобов`язань відповідача у зв`язку із укладеним договором позики. Доводи відповідача про те, що в реквізитах розписки не зазначений позикодавець, і що розписка складена 18.08.2018 року, тому неможливо розцінювати розписку як складову договору позики від 21.08.2018 року, не мають правового значення, оскільки розписка містить в собі основні необхідні дані – посилання на укладений договір позики від 21.08.2018 року, і в ній конкретно зазначені особи позичальника і позикодавця.

Отже, немає підстав для висновку про відсутність між сторонами визначених договірних умов, а також про те, ще відповідач  не має зобов`язань перед позивачем.

Судом першої інстанції також проаналізовано доводи представника відповідача про те, що підпис в договорі не належить відповідачу. Суд правильно не погодився з ними, оскільки  питання про призначення відповідної судово-почеркознавчої експертизи стороною відповідача не порушувалось, хоча судом у відповідності до положень статті 12 ЦПК України  роз`яснені наслідки невчинення процесуальних дій, але представник відповідача не заявив відповідного клопотання.

Згідно із частиною першою статті 1049 ЦК України судом першої інстанції встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить зобов`язання повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.
Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог – відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до частини 1 статті 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Відповідно до статті 599 Цивільного кодексу України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.
Згідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання.
Згідно п. 5 ч. 2 статті 16 ЦК України одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути примусове виконання обов`язку в натурі.

Враховуючи викладене, колегія суддів не може не погодитися із висновком суду, що відповідач ОСОБА_2 взяті на себе договірні зобов`язання не виконав, внаслідок чого утворилася відповідна заборгованість в розмірі 170900 російських рублів, яка має бути стягнута в судовому порядку. З урахуванням необхідності стягнення основного боргу, і керуючись положеннями статті 625 ЦК України, суд також вважав, що  з відповідача підлягає стягненню на користь позивача  3% річних від суми заборгованості, що відповідно до розрахунку позивача по періодам та сумам повернення боргу, який додано до позовної заяви, складає 3650,07 російських рублів. (а.с. 9)
Вказаний розрахунок  відповідачем в апеляційній скарзі  не оспорюється.

Твердження відповідача в апеляційній скарзі про те, що судом не встановлена особа позивача, і це позбавляє суд можливість встановити обґрунтованість позовних вимог, не відповідають письмовим матеріалам справи. Позивачем надані суду копії паспорту громадянина України, довідка про присвоєння ідентифікаційного номеру (а.с.73-77). Сумніви відповідача щодо механізму укладення договору між позивачем та її представником також були предметом обговорення суду першої інстанції, і судом мотивовано зазначено про відсутність підстав для розгляду позовних вимог по суті, і колегія суддів не може не погодитися з думкою суду, оскільки відсутність відомостей про особисте перетинання меж України не може свідчити про незаконність договору про надання правничої допомоги.  Також судом враховано, що інтереси позивача представляв не один представник,  і підстав для неприйняття їх повноважень не встановлено.
Відсутність в резолютивній частині оскарженого рішення реєстраційного номеру облікової картки платника податків ОСОБА_1 не означає незаконність рішення, або неможливість його виконання, оскільки це питання можливо виправити процесуальним шляхом, тим більш, такий недолік не впливає на законність рішення.

Враховуючи встановлені у справі обставини, колегія суддів приходить до висновку про правильність рішення суду першої інстанції.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені у постановах Верховного Суду. Вбачається, що висновок суду узгоджується із позицією  Великої Палати Верховного Суду в постанові від 05 червня 2018 року по справі N 338/180/17.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно з ст. 264 ЦПК України  під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини справи, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються,   чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження;  які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; ) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин;  чи слід позов задовольнити або в позові відмовити;  як розподілити між сторонами судові витрати; ) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення;  чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.
Оскаржене рішення повністю відповідає таким вимогам.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСІІЛ, від 18 липня 2006 року).
Разом з тим вбачається, що рішення суду першої інстанції є достатньо  мотивованим, оскільки судом перевірено усі доводи сторін, в тому числі, що стосуються предмету позову і щодо процесуального оформлення вимог позивача і повноважень представника.
Доводи апеляційної скарги аналогічні поясненням представника  відповідача, які були предметом розгляду у справи,   і зводяться до незгоди з рішенням суду і вимог щодо переоцінки наданих доказів. Посилання в апеляційній скарзі на правові позиції Верховного Суду України  і Верховного Суду (№№6-79цс14, 6-1967цс15, 6-996цс17, №367/7135/16-ц, 524/4946/16-ц  та інші) не можуть слугувати підставою для зміни або скасування рішення, оскільки підтверджують правильність рішення суду щодо необхідності доказування відповідними засобами подібних позовних вимог.

Таким чином, колегія суддів вважає,  що судове рішення ухвалене з додержанням вимог матеріального і процесуального  права, а наведені в апеляційній скарзі відповідача  доводи не відносяться до тих підстав, з якими закон пов`язує  можливість прийняття рішення відносно скасування чи зміни оскарженого рішення, і висновків суду не спростовують, тому  в їх задоволенні належить  відмовити на підставі статті 375 ЦПК України.
Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-382 ЦПК України, колегія суддів

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну  скаргу ОСОБА_2    залишити без задоволення.
Рішення  Іллічівського  районного суду м. Маріуполя Донецької області від 11 лютого  2020 року  залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття  і може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів  до суду касаційної інстанції з дня складення  повного судового рішення.
Повний текст постанови складений  13 травня  2020 року.

Судді :
   Є.Є. Мальцева 

   В.М. Барков 

                                                                                                          І.П. Мироненко