Постанова  
Іменем України
         
25 березня 2020 року
м. Київ
 
справа № 552/5424/17
провадження № 61-25120св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
 
головуючого  -	Ступак О. В.,	 	
суддів:	Гулейкова І. Ю. (суддя-доповідач), Усика Г. І.,	Погрібного С. О., Яремка В. В.,	
 
учасники справи: 
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - Полтавський обласний центр зайнятості,
третя особа - ОСОБА_2 ,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційні скарги ОСОБА_1 та Полтавського обласного центру зайнятості на постанову Апеляційного суду Полтавської області від 15 березня 2018 року у складі колегії суддів: Карпушина Г. Л., Кузнєцової О. Ю., Абрамова П. С.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
Короткий зміст позовних вимог і рішень судів
 
У серпні 2017 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Полтавського обласного центру зайнятості, треті особи: Полтавська міськрайонна філія Полтавського обласного центру зайнятості, ОСОБА_2 , про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення заборгованості по заробітній платі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди. 
 
Позов обґрунтовано тим, що 26 липня 2017 року ОСОБА_1 звільнена з роботи з підстав, передбачених пунктом 1 статті 40 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України), за скороченням штатів у зв`язку з ліквідацією Полтавського міського центру зайнятості, тоді як фактично Полтавський міський центр зайнятості був реорганізований з припиненням юридичної особи, а не ліквідований. 
 
Вказувала, що 05 травня 2017 року її повідомили про майбутнє скорочення штатів, але всупереч нормам діючого законодавства, статті 492 КЗпП України, не запропонували вакантних посад, які були вільними в установі. Також при звільненні не було враховано її переважне право на залишення на роботі, так як у неї на утриманні знаходиться двоє дітей інвалідів, не було погоджено її звільнення з профспілковим комітетом. 
 
Крім того, посилалась на те, що виплата компенсації за невикористану відпустку при звільненні проведена не у відповідності Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100, а тому на час звільнення з нею не повністю проведений розрахунок в частині виплати компенсації за невикористану відпустку, а саме застосований невірний коефіцієнт нарахування вказаної виплати. 
 
Позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди позивач обґрунтовувала тим, що незаконне звільнення призвело  її до стресу, моральних страждань, що і до цього часу вона  перебуває у такому стані, коли для організації свого життя повинна докладати додаткових зусиль.
 
З урахуванням уточнених позовних вимог, ОСОБА_1 просила суд визнати протиправним та скасувати пункт 22.1 наказу від 26 липня 2017 року № 264-к «По особовому складу»            (в частині її звільнення з роботи), поновити її на роботі на посаді начальника відділу взаємодії з роботодавцями Полтавської міськрайонної філії Полтавського обласного центру зайнятості з 01 серпня 2017 року, стягнути з Полтавського обласного центру зайнятості на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 01 серпня 2017 року по день поновлення на роботі, заборгованість по заробітній платі у розмірі 8 202,82 грн, відшкодувати моральну шкоду у розмірі 2 000,00 грн та витрати на правову допомогу. В уточненій позовній заяві зазначила співвідповідачем Полтавський міський центр зайнятості.
 
Ухвалою Київського районного суду м. Полтави від 13 грудня 2017 року закрито провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Полтавського міського центру зайнятості про поновлення на роботі, стягнення заробітної плати, заробітку за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди, визнання наказу про звільнення незаконним та його скасування.
 
Закриваючи провадження по справі у частині вимог позивача до Полтавському міського центру зайнятості, суд першої інстанції виходив з положень пункту 7 частини першої статті 255 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) та встановленого в судовому засіданні факту припинення цієї юридичної особи.
 
Рішенням Київського районного суду м. Полтави від 13 грудня 2017 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Полтавського обласного центру зайнятості відмовлено.
 
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що звільнення позивача ОСОБА_1 відбулося з дотриманням норм чинного трудового законодавства, а тому підстави для її поновлення на роботі, стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди відсутні.
 
Постановою Апеляційного суду Полтавської області від 15 березня 2018 року апеляційні скарги ОСОБА_1 задоволено частково. Ухвалу Київського районного суду м. Полтави від 13 грудня 2017 року залишено без змін. Рішення Київського районного суду м. Полтави від 13 грудня 2017 року скасовано. Позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково. Визнано незаконним та скасовано пункт 22.1 наказу від 26 липня 2017 року № 264-к, виданого директором Полтавського обласного центру зайнятості Клавдієвою К. К. про звільнення ОСОБА_1 31 липня 2017 року з посади начальника відділу взаємодії з роботодавцями Полтавського міського центру зайнятості за скороченням штатів у зв`язку з ліквідацією Полтавського міського центру зайнятості згідно з пунктом 1 статті 40 КЗпП України. В задоволенні позову               ОСОБА_1 про її поновлення на посаді начальника відділу взаємодії з роботодавцями Полтавського міського центру зайнятості відмовлено. Визнано ОСОБА_1 такою, що звільнена 31 липня 2017 року з посади начальника відділу взаємодії з роботодавцями Полтавського міського центру зайнятості за скороченням штатів згідно з пунктом               1 статті 40 КЗпП України у зв`язку з реорганізацією Полтавського міського центру зайнятості. Стягнуто з Полтавського обласного центру зайнятості на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 58 900,92 грн та в рахунок відшкодування завданої моральної шкоди 2 000,00 грн. Стягнуто з Полтавського обласного центру зайнятості на користь ОСОБА_1 понесені останньою затрати на оплату витрат на професійну правничу допомогу в сумі 6 100,00 грн. Стягнуто з Полтавського обласного центру зайнятості на користь держави судовий збір в сумі 7 170,00 грн, іншу суму судового збору віднесено за рахунок держави.                 В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.
Скасовуючи рішення Київського районного суду м. Полтави від 13 грудня 2017 року в частині розгляду позовних вимог про визнання незаконним звільнення позивача та стягнення на її користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди, апеляційний суд виходив із того, що суд першої інстанції допустив порушення норм процесуального та матеріального права, що стало наслідком неправильного вирішення вказаних позовних вимог.
 
Ухвалюючи нове рішення у цій справі про часткове задоволення позовних вимог, апеляційний суд дійшов висновку про те, що оскільки позивачу перед звільненням відповідачем на виконання свого обов`язку, було запропоновано лише працевлаштування на посадах новоствореної Полтавської міськрайонної філії, які вводилися в дію після її звільнення, а наявні вакантні посади не пропонувалися, то відповідачем порушено встановлений порядок вивільнення працівників, в частині виконання ним обов`язку по працевлаштуванню працівника.
 
Також апеляційний суд дійшов висновку, що  оскільки на даний час юридична особа, в якій працювала позивач, є припиненою і попереднє її робоче місце і посада не збереглися, то позовні вимоги останньої про її поновлення на роботі задоволенню не підлягають. 
 
Крім того, апеляційний суд дійшов висновку про те, що, оскільки відповідачем при формулюванні підстав звільнення позивача в наказі про звільнення допущено помилку в частині юридичної кваліфікації причин звільнення, то вони підлягають уточненню із зазначенням про це в резолютивній частині судового рішення.
 
А ще, виходячи з наведених вище висновків, встановлених обставин справи та вимог частини другої статті 235, 2371 КЗпП України, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про задоволення позовних вимог про стягнення з відповідача середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди.
 
В іншій частині рішення апеляційний суд погодився з висновком суду першої інстанції.
 
Переглядаючи ухвалу Київського районного суду м. Полтави від 13 грудня 2017 року за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , апеляційний суд дійшов висновку про те, що хоча судом першої інстанції і допущено неправильне застосування процесуального закону, який визначає порядок і умови закриття провадження у справі з підстав, передбачених пунктом 7 частини першої статті 255 ЦПК України, на які вказує апелянт, однак, зважаючи на обставини справи, підстави для скасування цієї ухвали на момент апеляційного розгляду справи відсутні.
 
Короткий зміст та узагальнюючі доводи касаційних скарг, позиція інших учасників справи
 
У травні 2018 року засобамипоштового зв`язку до Верховного Суду надійшла касаційна скарга Полтавського обласного центру зайнятості напостанову Апеляційного суду Полтавської області від 15 березня 2018 року у вищевказаній справі, в якій, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржуване судове рішення апеляційного суду та залишити без змін рішення суду першої інстанції. 
 
Касаційна скарга Полтавського обласного центру зайнятості мотивована тим, що:
 
- судом апеляційної інстанції неправильно застосовано положення частини третьої статті 36, статті 492 КЗпП України; 
 
- наявність вакантних посад, які не відповідають освіті, кваліфікації і досвіду працівника та не були запропоновані йому роботодавцем, не є підставою визнавати, що роботодавець порушив права працівника; 
 
- судом апеляційної інстанції порушено статтю 235 КЗпП України та необґрунтовано стягнуто середній заробіток за час вимушеного прогулу і відшкодування моральної шкоди; 
 
- судом апеляційної інстанції необґрунтовано стягнуто витрати на професійну правничу допомогу в повному обсязі, з огляду на часткове задоволення позовних вимог.
 
У травні 2018 року засобами поштового зв`язку до Верховного Суду надійшла касаційна скарга ОСОБА_1 напостанову Апеляційного суду Полтавської області від 15 березня 2018 року у вищевказаній справі, в якій, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржуване судове рішення в частині відмови в задоволенні позовних вимог про поновлення її на посаді та ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким задовольнити її вимоги в цій частині. В іншій частині постанову Апеляційногосуду Полтавської області від 15 березня 2018 року залишити без змін. 
 
Касаційна скарга ОСОБА_1 мотивована тим, що рішення суду апеляційної інстанції не в повній мірі відповідає вимогам закону, оскільки суд апеляційної інстанції, дійшовши висновку про численні порушення вимог трудового законодавства щодо звільнення позивача, безпідставно не задовольнив позовну вимогу останньої щодо поновлення на посаді начальника відділу взаємодії з роботодавцями Полтавського міського центру зайнятості, хоча мав на це юридичні та законодавчі повноваження.
 
Постанова Апеляційного суду Полтавської області від 15 березня 2018 року в частині перегляду ухвали Київського районного суду м. Полтави від 13 грудня 2017 року сторонами у касаційному порядку не оскаржується, а тому Верховним Судом не переглядається.
 
У липні 2018 року на адресу Верховного Суду від Полтавського обласного центру зайнятості засобами поштового зв`язку надійшов відзив на касаційну скаргу  ОСОБА_1 , в якому, посилаючись на безпідставність її доводів, просить відмовити в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 у повному обсязі.
 
У вересні 2018 року засобами поштового зв`язку на адресу Верховного Суду надійшов відзив ОСОБА_1 на касаційну скаргу Полтавського обласного центру зайнятості, в якому, посилаючись на безпідставність її доводів, просить залишити її без задоволення та задовольнити її касаційну скаргу.
 
Рух справи в суді касаційної інстанції
 
Згідно з протоколами автоматизованого розподілу судової справи між суддями Верховного Суду від 14 та 18 травня 2018 року касаційні скарги Полтавського обласного центру зайнятості та ОСОБА_1 на постанову Апеляційного суду Полтавської області від 15 березня 2018 року передано на розгляд судді-доповідачу ОСОБА_3.
 
Ухвалою Верховного Суду від 23 травня 2018 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Апеляційного суду Полтавської області від 15 березня 2018 року, витребувано матеріали справи № 552/5424/17 з Київського районного суду м. Полтави та надано учасникам справи строк для подачі відзиву на касаційну скаргу.
 
10 липня 2018 року матеріали справи № 552/5424/17 надійшли до Верховного Суду.
 
Ухвалою Верховного Суду від 10 серпня 2018 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою Полтавського обласного центру зайнятості на постанову Апеляційного суду Полтавської області від 15 березня 2018 року та надано сторонам строк для подачі відзиву на касаційну скаргу.
Розпорядженням заступника керівника апарату Верховного Суду - керівника секретаріату Касаційного цивільного суду від 02 жовтня 2019 року № 1750/0/226-19 у зв`язку зі звільненням у відставку судді ОСОБА_3 призначено повторний автоматизований розподіл судових справ, зокрема і касаційних скарг Полтавського обласного центру зайнятості та ОСОБА_1 . 
 
Згідно з протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями Верховного Суду від 02 жовтня 2019 року касаційні скарги Полтавського обласного центру зайнятості та ОСОБА_1 на постанову Апеляційного суду Полтавської області від 15 березня 2018 року і матеріали справи № 552/5424/17 передано на розгляд судді-доповідачу Гулейкову І. Ю. 
 
Ухвалою Верховного Суду від 16 березня 2020 року справу № 552/5424/17 призначено до судового розгляду.
 
Позиція Верховного Суду
 
08 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ».
 
Частиною другою розділу ІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону України від   15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» установлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.
 
Відповідно до частинидругої статті 389 ЦПК України (у редакції, чинній станом на дату подання касаційних скарг) підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Частиною першою статті 400 ЦПК України(у редакції, чинній станом на дату подання касаційних скарг) передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційних скарг, врахувавши аргументи наведені у відзивах Полтавського обласного центру зайнятості та  ОСОБА_1 , Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга Полтавського обласного центру зайнятості підлягає задоволенню, а касаційна скарга ОСОБА_1 підлягає залишенню без задоволення з огляду на наступне. 
 
Фактичні обставини справи
 
Судами попередніх інстанцій встановлено, що ОСОБА_1 працювала у Полтавському міському центрі зайнятості з 01 листопада 2002 року на різних посадах. 
 
Зокрема наказом від 24 вересня 2014 року № 382-к вона переведена на посаду начальника відділу взаємодії з роботодавцями Полтавського міського центру зайнятості, як така, що успішно пройшла стажування. Їй присвоєно 10 ранг державного службовця (п`ята категорія).
 
Наказом від 26 лютого 2015 року № 55-к проходження позивачкою державної служби припинено, однак вона продовжила роботу на посаді начальника відділу цього ж центру зайнятості.
 
04 листопада 2016 року наказом виконуючого обов`язки голови Державної Служби зайнятості Полтавський міський центр зайнятості реорганізовано шляхом приєднання до Полтавського обласного центру зайнятості, та встановлено, що останній є правонаступником майна, прав та обов`язків реорганізованої юридичної особи.
 
17 листопада 2016 року наказом № 304 директора Полтавського обласного центру зайнятості у зв`язку з реорганізацією базових центрів зайнятості в Полтавській області створено відповідні комісії з припинення юридичних осіб, та призначено їх голів.
 
04 травня 2017 року ОСОБА_1 попереджено про наступне звільнення з роботи на підставі пункту першого статті 40 КЗпП України
 
01 червня 2017 року відповідно до наказу директора Полтавського обласного центру зайнятості створено Решетилівську, Диканську та Новосанжарську районні філії Полтавського обласного центру зайнятості та відповідно затверджено та введено в дію їх нові штатні розписи.
 
17 липня 2017 року відповідно до наказу директора Полтавського обласного центру зайнятості створено Полтавську міськрайонну філію Полтавського обласного центру зайнятості, а 26 липня 2017 року затверджено новий штатний розпис, який був ведений в дію з 01 серпня 2017 року.
 
Одночасно відповідачем у вказані періоди створювалися структурні підрозділи в інших районах області, затверджувалися їх штатні розписи та водилися в дію.
 
Наказом від 26 липня 2017 року № 264-к ОСОБА_1 звільнена з посади начальника відділу взаємодії з роботодавцями з 31 липня 2017 року за скороченням штатів у зв`язку з ліквідацією Полтавського міського центру зайнятості на підставі  пункту 1 статі 40 КЗпП України. 
 
З моменту попередження позивача про звільнення і до винесення відповідного наказу відповідачем 21, 25, 28 липня 2017 року, усно запропоновано ОСОБА_1 працевлаштування на посаду фахівця з питань зайнятості відділу організації працевлаштування населення новоствореної Полтавської міськрайонної філії Полтавського обласного центру після введення в дію штатного розпису. Крім того, в письмовому порядку 28 липня 2017 року позивачу запропоновано звернутися до відділу кадрової служби з питань працевлаштування на інші вільні посади новоствореної Полтавської міськрайонної філії Полтавського обласного центру після введення їх в дію.
 
Під час розгляду справи в суді першої інстанції, а саме: 25 вересня 2017 року, первинною профспілковою організацією Полтавського міського центру зайнятості на проведених зборах, що підтверджується протоколом № 58/17, надано згоду на звільнення ОСОБА_1 за скороченням штатів на підставі пункту першого статті 40 КЗпП України.
 
Із даних Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань вбачається, що Полтавський міський центр зайнятості був юридичною особою, ідентифікаційний код якого 22534038, засновник Міністерство соціальної політики України, дата державної реєстрації вказаної юридичної особи -04 листопада 2005 рік, дата запису 08 листопада 2005 року, номер запису 15881200000003326. Датою припинення юридичної особи - Полтавський міський центр зайнятості є 05 грудня 2017 року, її правонаступником є Полтавський обласний центр зайнятості.
 
Нормативно-правове обґрунтування
 
Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.
 
Згідно з частиною четвертою статті 36 КЗпП України у разі зміни власника підприємства, а також у разі його реорганізації (злиття, приєднання, поділу, виділення, перетворення) дія трудового договору працівника продовжується. Припинення трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу можливе лише у разі скорочення чисельності або штату працівників (пункт 1 частини першої статті 40 КЗпП України).
 
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.
 
Згідно з частиною другою статті 40 КЗпП України звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.
 
Частинами першою, третьою статті 492 КЗпП України визначено, що про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. 
 
Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.
 
Власник є таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 492 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.
 
При цьому роботодавець зобов`язаний запропонувати всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, які існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював.
 
Оскільки обов`язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом частини третьої статті 492 КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення.
 
Вжиття роботодавцем заходів для працевлаштування працівника на іншому підприємстві чи після розірвання з працівником трудового договору відповідно до вимог частини другої статті 40, частини третьої статті 492 КЗпП України не є обов`язком роботодавця.
 
Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційних скарг
 
Проаналізувавши вказані вище норми закону, дослідивши наявні у справі докази та виходячи із встановлених у справі обставин, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позову у зв`язку з тим, що позивача було звільнено із дотриманням всіх передбачених чинним законодавством вимог, зокрема з дотриманням вимог частини третьої статті 492 КЗпП України щодо обов`язку запропонувати іншу посаду - фахівця з питань зайнятості відділу організації працевлаштування населення новоствореної Полтавської міськрайонної філії Полтавського обласного центрузайнятості.
 
Висновки суду апеляційної інстанції про те, що лише перед звільненням ОСОБА_1 запропоновано працевлаштування на посадах новоствореної Полтавської міськрайонної філії, які вводилися в дію після її звільнення, а наявні вакантні посади не пропонувалися є помилковим та спростовуються матеріалами справи (т. 1 а. с. 14), а саме листом відповідача, та поясненнями позивача в процесі розгляду справи.
 
Аргументи суду апеляційної інстанції про те, що в штаті обласного центру зайнятості та штатах його структурних підрозділів по області, як існуючих так і новостворених, протягом періоду з моменту попередження позивача про звільнення і до моменту самого звільнення, малися вакантні посади, які повинні були запропоновані ОСОБА_1 з метою її працевлаштування, є безпідставними, оскільки апеляційний суд не дослідив питання про відповідність цих посад позивачу за вимогами про освіту, кваліфікацію, досвід тощо, а отже, не встановив можливість їх заняття позивачем.
 
Таким чином, суд апеляційної інстанції не спростував належним чином обставин, встановлених судом першої інстанції, та фактично необґрунтовано переоцінив докази, які були оцінені судом першої інстанції з дотриманням вимог закону та з урахуванням обставин, на які посилалися сторони як на підставу своїх вимог і заперечень, у зв`язку з чим скасував законне й обґрунтоване судове рішення.
 
Відповідно до статті 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.
 
Оскільки апеляційний суд безпідставно скасував рішення суду першої інстанції, яке відповідає вимогам закону, то постанова апеляційного суду підлягає скасуванню із залишенням у силі рішення суду першої інстанції.
 
Розподіл судових витрат
 
Відповідно до статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції в постанові розподіляє судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.
 
Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
 
Відповідно до частини першої, другої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. 
 
Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
 
З огляду на висновок щодо суті касаційної скаргиПолтавського обласного центру зайнятості, з ОСОБА_1 на користь відповідача підлягає стягненню судовий збір, сплачений останнім за подання касаційної скарги у розмірі 3 840,00 грн. 
 
Керуючись статтями 409, 413, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
 
Касаційну скаргу Полтавського обласного центру зайнятості задовольнити.
 
Постанову Апеляційного суду Полтавської області від 15 березня 2018 року скасувати, рішення Київського районного суду м. Полтави від 13 грудня 2017 рокузалишити в силі.
 
Стягнути із ОСОБА_1 на користь Полтавського обласного центру зайнятості судовий збір за подання касаційної скарги у розмірі 3 840,00 гривень. 
 
Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий	О. В. Ступак    	
Судді:	І. Ю. Гулейков    	
 	С. О. Погрібний    	
 	Г. І. Усик    	
 	В. В. Яремко