УКРАЇНА
ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
____________________________________________________________________
                                                                               Справа № 671/947/19
Провадження № 22-ц/4820/453/20
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

03 березня 2020 року м. Хмельницький
Хмельницький апеляційний суд у складі
колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ
Купельського А.В. (суддя-доповідач),
Янчук Т.О., Ярмолюка О.І.,
секретар судового засідання Журбіцький В.О. 

за участю учасників справи: апелянта ОСОБА_1 , відповідача-позивача ОСОБА_2 , його представника адвоката Фіщука В.М. 

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Волочиського районного суду Хмельницької області від 16 грудня 2019 року (суддя Ніколова С.В.) у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про вселення в приміщення, та за зустрічним позовом ОСОБА_2 , ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням та вселення в приміщення,
в с т а н о в и в :
У травні 2019 року ОСОБА_1 , звертаючись до суду з вказаним позовом, зазначав, що відповідачі (дружина та сини), які вселилися в будинок як члени сім`ї власника, не проживають в даному будинку без поважних на те причин з 25 січня 2017 року. В будинку відсутні особисті речі відповідачів. Останні зареєстровані за вказаною адресою, однак не беруть участі у витратах по утриманню будинку та прибудинкової території. Також він, позивач, будучи власником будинку, не має можливості отримати субсидію, оскільки відповідачі залишаються зареєстрованими в будинку. В підтвердження своїх вимог посилався на показання свідків та акт обстеження житлових умов.
У зв`язку з цим позивач просив суд визнати відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням — житловим будинком АДРЕСА_1 .
У липні 2019 року відповідач ОСОБА_3 подала зустрічний позов до ОСОБА_1 про вселення в житловий будинок по АДРЕСА_1 . В обґрунтування позову зазначила, що 30.09.1984 року вона зареєструвала шлюб з ОСОБА_1 , і з цього часу проживала разом з ним за вказаною адресою. Від шлюбу у них народилося троє дітей, в тому числі і сини ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , відповідачі за первісним позовом. Вона не проживає у вказаному будинку з 2017 року з поважних причин, а саме через те, що ОСОБА_1 перешкоджав їй в користуванні будинком та майном, яке було ними придбано під час перебування в шлюбі, а саме не пускав в будинок, бив її та дітей, погрожував розправою. У зв`язку з цим вона на даний час проживає в будинку своєї матері в АДРЕСА_2 . Вважає, що вона має право на користування спірним будинком та на вселення в нього.
Відповідачі за первісним позовом ОСОБА_2 , ОСОБА_4 подали зустрічний позов до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням по АДРЕСА_1 та вселення в приміщення. В обґрунтування позову посилались на те, що вони тривалий час - з часу їхнього народження проживали в спірному будинку. Під час спільного проживання позивач за первісним позовом ОСОБА_1 , їхній батько, зловживав спиртними напоями, наносив їм побої, виганяв з дому їх та їхню матір та сестру. З жовтня 2018 року батько остаточно вигнав їх з будинку. На даний час в будинку залишилися їхні особисті речі, які батько відмовляється повертати. Крім цього, у період з 26.10.2016 року по 05.05.2018 року ОСОБА_4 не проживав в будинку, оскільки проходив строкову військову службу. Також зазначають, що вони звертались в поліцію з заявою про вчинення їхнім батьком кримінального правопорушення. Позивачі вважають, що вони не проживали в будинку з поважних причин, тому не втратили право користування цим житловим приміщенням. 
Ухвалою Волочиського районного суду Хмельницької області від 1 липня 2019 року прийнято зустрічні позови та об`єднано вимоги за зустрічними позовами в одне провадження з первісним позовом.
Рішенням Волочиського районного суду Хмельницької області від 16 грудня 2019 року в позові ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням відмовлено.
В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про вселення в приміщення відмовлено.
В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 , ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням та вселення в приміщення відмовлено.
Не погоджуючись з цим рішенням, ОСОБА_1 в апеляційній скарзі просить його скасувати в частині відмови у задоволенні позовних вимог за первісним позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 про визнання їх такими, що втратили право користування житловим приміщенням, та ухвалити нове рішення в цій частині, яким задовольнити його позовні вимоги в повному обсязі, в іншій частині рішення залишити без змін.
Вважає вказане рішення незаконним та необґрунтованим. Вважає, що судом при вирішенні справи не було взято до уваги всі передбачені законом міри до всебічного, повного і об`єктивного встановлення дійсних обставин справи, не надано належної правової оцінки зібраним доказам, суд прийняв за основу заперечення однієї сторони, безпідставно відкинувши аргументи іншої.
Апелянт зазначає, що судом не було враховано, що 25 січня 2017 року відповідачі за власної волі, забравши свої речі, припинивши проживання у вказаному житловому будинку, добровільно перебрались на постійне проживання в помешкання батьків дружини, де постійно проживають і дотепер. 
За посиланням апелянта, відповідачі не беруть участі у витратах по утриманню і проведенню поточного ремонту будинку, сплаті комунальних послуг, від укладення договору найму чи добровільного скасування реєстрації проживання у цьому будинку відмовляються, що позбавляє можливості ОСОБА_1 оформити субсидію та позбавляє його права на відчуження нерухомого майна, що є його приватною власністю. У своїх доводах апелянт посилається на ст. 183 ЦК України, ст. 150 ЖК України, а також ч. 2 ст. 405 ЦК України.
Крім того, апелянт зазначає, що при постановленні рішення, судом не було взято до уваги його пояснення в тій частині, що він не чинив відповідачам жодних перешкод у користуванні житловим приміщенням, не вчиняв протиправної поведінки, нікого не бив, не виганяв з помешкання, не погрожував розправою, тоді як помешкання відповідачі покинули з власної волі та не користуються ним понад рік без поважних причин, тому втратили право користування житловим приміщенням.
У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 та ОСОБА_4 просять апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення Волочиського районного суду Хмельницької області від 16 грудня 2019 року в частині про визнання фізичних осіб такими, що втратили право користування житлом – без змін.
Зазначають, що з по господарських книг по с. Лозова Волочиського району встановлено, що ОСОБА_3 , ОСОБА_2 та ОСОБА_4 вселились у будинок АДРЕСА_1 як члени сім`ї власників – батьків позивача. ОСОБА_1 успадкував зазначений будинок після смерті своєї матері та 04.04.2019 оформив свої спадкові права відповідно до чинного законодавства. ОСОБА_1 не надав суду належних і достатніх доказів, що ОСОБА_2 та ОСОБА_4 не проживають у цьому будинку понад один рік без поважних причин.
Не відповідають дійсності доводи апелянта, і такі були спростовані у судовому засіданні, про те, що відповідачі за власною волею 25.01.2017, забравши свої речі, припинили проживання у будинку та добровільно перебрались в інше помешкання.
Рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні зустрічних позовів не оскаржується, тому судом апеляційної інстанції згідно ч. 1 ст. 367 ЦПК України не переглядається. 
Заслухавши доповідача, пояснення учасників справи, перевіривши матеріали справи, ознайомившись з доводами апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з наступних підстав.
Так, відповідно до ст. 55 Конституції України права та свободи людини і громадянина захищаються судом. 
Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
За змістом ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.
Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.
В силу положень ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Відповідно до ст. ст. 319, 321 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
У відповідності до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
Згідно ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
Відповідно до ст.ст. 64, 156 ЖК України, члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, якими є дружина наймача, їх діти і батьки. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. 
Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у п. 10 постанови від 12 квітня 1985 року №2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням, необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо), суд може продовжити пропущений строк. 
Судом встановлено, і це підтверджується матеріалами справи, що позивачу за первісним позовом ОСОБА_1 на праві приватної власності належить житловий будинок по АДРЕСА_1 , що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом від 04.04.2019 та витягом з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №162214633 від 04.04.2019 року (а. с. 6, 8).
В зазначеному будинку з 23 листопада 1984 року зареєстрована дружина позивача - відповідач ОСОБА_3 , з 12.05.2010 року – син - ОСОБА_2 , а з 29.10.2014 року - син ОСОБА_4 , про що свідчить довідка відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання управління державної міграційної служби України в Хмельницькій області від 28.05.2019 року, дані паспортів ОСОБА_3 , ОСОБА_2 та ОСОБА_4 та довідка про склад сім`ї від 22.11.2018 року, видана Волочиською міською об`єднаною територіальною громадою (а. с. 10, 20).
Згідно з даними погосподарських книг по с. Лозова Волочиського району та пояснень учасників справи, було встановлено, що відповідачі, а саме дружина позивача ОСОБА_3 та його сини ОСОБА_2 та ОСОБА_4 вселились в зазначений будинок як члени сім`ї власників - батьків позивача ОСОБА_5 , який помер в 1994 році, та ОСОБА_6 , яка померла в 1999 році (а. с. 12-16). 
ОСОБА_1 успадкував зазначений будинок після смерті матері ОСОБА_6 та 04.04.2019 року оформив свої спадкові права відповідно до чинного законодавства. 
На підтвердження своїх вимог позивач посилається на акт обстеження від 17 січня 2019 року та довідку про склад сім`ї від 22 листопада 2018 року (а. с.10, 11). 
Так, згідно з наданим позивачем актом обстеження помешкання від 17 січня 2019 року, комісією в складі старости села Лозова, депутата міської ради та діловода було проведено обстеження на предмет фактичного проживання в будинку ОСОБА_1 в АДРЕСА_1 зареєстрованих осіб: дружини ОСОБА_3 , синів ОСОБА_2 та ОСОБА_4 . На час обстеження 17 січня 2019 року комісією встановлено, що дружина та сини ОСОБА_1 зареєстровані в будинку, але в ньому не проживають.
В довідці від 22 листопада 2018 року про склад сім`ї від 22.11.2018 року, виданої Волочиською міською об`єднаною територіальною громадою, міститься інформація, що дружина ОСОБА_1 - ОСОБА_3 та сини ОСОБА_2 і ОСОБА_4 зареєстровані в спірному будинку, однак в ньому не проживають.
В судовому засіданні встановлено, що між сторонами виникли неприязні стосунки. Також встановлено, що належне відповідачам майно знаходиться в спірному будинку. Ці обставини не заперечувалися сторонами під час розгляду справи. 
Також встановлено, що відповідач за первісним позовом ОСОБА_4 26 жовтня 2016 року був призваний на військову службу, у зв`язку з чим до листопада 2017 року проходив строкову службу, а з 6 листопада 2017 року по 25 травня 2018 року проходив військову службу в Збройних Силах України за контрактом, що підтверджується наявною в матеріалах справи ксерокопією військового квитка Серії НОМЕР_1 (а. с. 46).
Відмовляючи у задоволенні первісного позову про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, суд виходив з того, що ОСОБА_1 не надав належних, достатніх та переконливих доказів про те, що відповідачі не проживають в будинку та не користується ним без поважних причин понад один рік. 
Суд першої інстанції не взяв до уваги наведені ОСОБА_1 письмові докази, оскільки в них не зазначено обставин, які дають підстави для визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням.
Крім того, суд зазначив, що з часу складання акту від 17 січня 2019 року та довідки від 22 листопада 2018 року, тобто до дати звернення позивача з позовом в травні 2019 року пройшло менше одного року. Наведені ОСОБА_1 письмові докази не підтверджують, що відповідачі понад один рік без поважних причин не проживають в спірному будинку.
Судом також враховано, що відповідач ОСОБА_4 26 жовтня 2016 року був призваний на військову службу, у зв`язку з чим до листопада 2017 року проходив строкову службу, а з 6 листопада 2017 року по 25 травня 2018 року проходив військову службу в Збройних Силах України за контрактом, а тому не проживав в спірному будинку з поважних причин.
З таким висновком погоджується Хмельницький апеляційний суд. 
Посилання апелянта, що судом не було враховано, що 25 січня 2017 року відповідачі за первісним позовом, будучи зареєстрованими у житловому будинку по АДРЕСА_1 , за власної волі, забравши свої речі, добровільно перебрались на постійне проживання в помешкання батьків дружини, де постійно проживають і дотепер, не беруть участі у витратах по утриманню і проведенню поточного ремонту будинку, сплаті комунальних послуг, від укладення договору найму чи добровільного скасування реєстрації проживання у цьому будинку відмовляються, що позбавляє можливості ОСОБА_1 оформити субсидію та позбавляє його права на відчуження нерухомого майна, що є його приватною власністю, є безпідставним та недоведеним належними, достатніми та допустимими доказами, суперечить положенням ч. 2 ст. 405 ЦК України в частині відсутності членів сім`ї без поважних причин понад один рік, виходячи з встановлених обставин справи, в тому числі, зі змісту акту від 17 січня 2019 року та довідки від 22 листопада 2018 року. Наведені ОСОБА_1 письмові докази не підтверджують, що відповідачі понад один рік без поважних причин не проживають в спірному будинку, про що вірно дійшов висновку суд першої інстанції.
Твердження апелянта, що судом першої інстанції не було враховано і не взято до уваги його пояснення в тій частині, що він не чинив відповідачам жодних перешкод у користуванні житловим приміщенням, не вчиняв протиправної поведінки, нікого не бив, не виганяв з помешкання, не погрожував розправою, тоді як помешкання відповідачі покинули з власної волі та не користуються ним понад рік без поважних причин, не може бути достатньою підставою для задоволення його позову та скасування судового рішення.
Не знайшли свого підтвердження у суді апеляційної інстанції посилання апелянта, що судом при вирішенні справи не було здійснено всі передбачені законом міри до всебічного, повного і об`єктивного встановлення дійсних обставин справи, не надано належної правової оцінки зібраним доказам, суд прийняв за основу заперечення однієї сторони, безпідставно відкинувши аргументи іншої. Виходячи з наявних в матеріалах справи та досліджених судом першої інстанції письмових доказів суд апеляційної інстанції вважає, що висновки суду відповідають обставинам справи та нормам матеріального права. 
В судовому засіданні апелянт пояснив, що в його будинку знаходяться речі відповідачів і в його відсутність вони заходять до будинку, чим спростував свої ж доводи про відсутність відповідачів у житловому приміщенні по АДРЕСА_1 понад рік.
Місцевим судом перевірено обставини, якими обґрунтовувались вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються, встановлено характер спірних правовідносин, досліджено докази та пояснення сторін. Судом застосована правова норма, що підлягає застосуванню до цих правовідносин.
Обставин, які б давали суду апеляційної інстанції підстави для спростування вказаних висновків суду, апеляційна скарга не містить.
Аргументи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про обґрунтованість позову, а стосуються переоцінки доказів.
Доводи апеляційної скарги, ретельно досліджені судом, висновків суду не спростовують і не дають підстав вважати, що судом допущені порушення матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення спору. 
Оскільки судове рішення правильне, обґрунтоване, відповідає обставинам справи, постановлене з дотриманням вимог процесуального права, апеляційний суд не вбачає підстав для його скасування. 
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 374, 375, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, Хмельницький апеляційний суд 
п о с т а н о в и в :
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Волочиського районного суду Хмельницької області від 16 грудня 2019 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного рішення.
Повне судове рішення складено 4 березня 2020 року.

Судді А.В. Купельський 

 
Т.О. Янчук

 
О.І. Ярмолюк