Єдиний унікальний номер 235/6708/18 
Номер провадження 22-ц/804/692/20        

ПОСТАНОВА
І М Е Н Е М     У К Р А Ї Н И

24 березня 2020 року                                                                 м. Бахмут 

Донецький апеляційний суд у складі:

судді - доповідача Кішкіної І.В.,
суддів Азевича В.Б., Новікової Г.В., 
за участю секретаря Ротар Я.Б.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Бахмуті цивільну справу №235/6708/18 за позовом ОСОБА_1 до Покровської міської ради Донецької області, ОСОБА_2 , третя особа Міськрайонне управління у Покровському районі та м. Мирнограді Головного управління Держгеокадастру у Донецькій області, про визнання протиправним та недійсним рішення виконкому Красноармійської міської ради в частині передачі у приватну власність земельної ділянки, визнання недійсними та скасування державних актів на право власності на земельні ділянки, скасування державної реєстрації державних актів на право власності на земельні ділянки, усунення перешкод в користування майном та земельною ділянкою за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 17 грудня 2019 року (суддя Філь О.Є., повний текст рішення складено 26 грудня 2019 року), 

в с т а н о в и в : 

29 жовтня 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Покровської міської ради Донецької області, ОСОБА_2 про визнання протиправним та недійсним рішення виконкому Красноармійської міської ради в частині передачі у приватну власність земельної ділянки, визнання недійсними державних актів на право власності на земельні ділянки, скасування державної реєстрації державних актів на право власності на земельні ділянки, усунення перешкод в користування майном та земельною ділянкою, посилаючись на те, що він є власником житлового будинку та господарських споруд за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі договору дарування нерухомого майна від 27 січня 1994 року, зареєстрованого в БТІ м. Покровська 09 лютого 1994 року. Згідно з рішенням Красноармійської міської ради (виконавчого комітету) від 19 квітня 2000 року № 154 йому було виділено земельну ділянку загальною площею 597 кв.м, як власнику 1/2 частини будинку по АДРЕСА_1 . Земельна ділянка ним не приватизувалась. Відповідач ОСОБА_2 є його сусідом та власником житлового будинку за адресою: АДРЕСА_2 , який земельну ділянку приватизував за рішенням виконкому Красноармійської міської ради №349 від 18 червня 2003 року. Йому були видані державні акти серії ЯЖ № 543668 та №543669 від 12 вересня 2008 року на право власності на земельну ділянку площею 0,0127 га та 0,0542 га у межах згідно з планом за адресою: АДРЕСА_2 ). У 2010 році відповідач ОСОБА_2 побудував паркан з шиферу, закріпленого стальним тросом зверху та висотою біля 2 м, порушивши вимоги положення ДБН 360-92, затвердженого наказом Держкоммістобудування від 17 квітня 1992 року №44 положення про «Містобудування. Планування і забудова міських і сільських поселень». В результаті відповідачем ОСОБА_2 було самозахоплено 0,95 м х 8,88 м його земельної ділянки, чим порушена провітрюваність земельної ділянки, просихання грунту біля стін його будинку, унеможливлюється доступ до обслуговування зовнішньої частини його будинку та даху, що призводить до руйнування фундаменту його будинку. В зв`язку з цим позивач звернувся до Покровського ВП ГУНП в Донецькій області із заявою про притягнення відповідача ОСОБА_2 до кримінальної відповідальності. Під час проведення досудового слідства за ознаками ст. 358 ч. 1 КК України висновками фахівців Донецького науково-дослідного інституту судових експертиз було встановлено, що в матеріалах наданої технічної документації для виготовлення правовстановлюючого документу ОСОБА_2 присадибна ділянка номер 1413200000:05:066:0124 міститься акт про перенесення в натурі меж земельної ділянки у відповідності до якого станом на 24 червня 2003 року відсутні підписи суміжних землекористувачів, а саме ОСОБА_1 , підпис якого присутній на плані зовнішніх меж земельної ділянки з технічного паспорту земельної ділянки, щодо передачі межових знаків інформація відсутня. Конфігурація та розміри земельної ділянки не співпадають з конфігурацією та розмірами виконання схематично у технічному паспорті та житловий будинок, складеному БТІ станом на 05 грудня 1991 року, копія якого прикладена до технічної документації, на підставі якої складено та видано правовстановлюючий документ державний акт на право власності на земельну ділянку площею 0,0669 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель серія ДН №004446 від 06 жовтня 2003 року. На підставі цієї документації виконані: державний акт серії ЯЖ № 543668 від 12 вересня 2008 року на право власності на земельну ділянку з кадастровим номером 1413200000:05:066:0558 площею 0,0542 га, та державний акт серії ЯЖ № 543669 від 12 вересня 2008 року на право власності на земельну ділянку з кадастровим номером 1413200000:05:066:0559 площею 0,0127 га. Технічні документації на земельну ділянку ОСОБА_3 , розташовану за адресою: АДРЕСА_2 , та поділену в подальшому на дві, за складом і змістом не відповідають вимогам законодавства з питань землеустрою, чинного станом на 18 червня 2003 року та 2008 рік. Відповідачем Покровською (Красноармійською) міською радою Донецької області в порушення вимог п. 7 ст. 118 ЗК України, яким передбачено, що у наявності відсутності містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань повинно було відмовити у наданні дозволу на розробку земельного проекту, але при наявності невідповідності документації, наданої відповідачем ОСОБА_2 , вимогам законодавства з питань землеустрою, чинного станом на 18 червня 2003 року, відповідач Покровська міська рада не відмовив у наданні дозволу на розроблення проекту і при відсутності повного пакету документів, якими передбачено встановлення права власності на земельну ділянку з недотриманням вимог земельного законодавства України, рішенням виконкому Красноармійської ради № 349 від 18 червня 2003 року постановив, що ОСОБА_2 є власником земельної ділянки площею 0,0542 га за адресою: АДРЕСА_3 , з виданням йому державного акту на право власності на земельну ділянку. Просив визнати протиправним та недійсним рішення виконкому Красноармійської міської ради № 349 від 18 червня 2003 року в частині передачі у приватну власність ОСОБА_2 земельної ділянки площею 0,0542 га за адресою: АДРЕСА_2 та скасувати його, визнання недійсними та скасувати державні акти серії ЯЖ № 543668 від 12 вересня 2008 року на право власності на земельну ділянку площею 0,0542 га з кадастровим номером 1413200000:05:066:0558 за адресою: АДРЕСА_2 , та серії ЯЖ № 543669 від 12 вересня 2008 року на право власності на земельну ділянку площею 0,0127 га з кадастровим номером 1413200000:05:066:0559 за адресою: АДРЕСА_4 , скасувати державну реєстрацію зазначених державних актів на право власності на земельні ділянки, усунути перешкоди в користування майном та земельною ділянкою, які йому належать та розташовані за адресою: АДРЕСА_2 , шляхом відновлення становища, яке існувало до порушення його прав у 2010 році (рік встановлення паркану) з порушенням положення ДБН п. 360-92, шляхом зобов`язання до встановленої судом дати перенесення відповідачем ОСОБА_2 паркану з шиферу по умовній межі земельної ділянки сторін, довжиною не менше як 8,88 метри за рахунок відповідача ОСОБА_2 для можливості провітрювання межі під час дощів, від яких замокає та руйнується стіна будинку.
Рішенням Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 17 грудня 2019 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до Покровської міської ради Донецької області, ОСОБА_2 , третя особа Міськрайонне управління у Покровському районі та м. Мирнограді Головного управління Держгеокадастру у Донецькій області, про визнання протиправним та недійсним рішення виконкому Красноармійської міської ради в частині передачі у приватну власність земельної ділянки, визнання недійсними та скасування державних актів на право власності на земельні ділянки, скасування державної реєстрації державних актів на право власності на земельні ділянки, усунення перешкод в користування майном та земельною ділянкою відмовлено.
З вказаним рішенням не погодився позивач ОСОБА_1 та оскаржив його в апеляційному порядку, в апеляційній скарзі просить скасувати рішення суду та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позов.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що рішення є незаконним та необґрунтованим, прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права. Суд першої інстанції не надав належної оцінки тому, що кадастрова зйомка передбачає точну фіксацію меж території певних об`єктів земельних ділянок, конструкцій і будівель Технічна документація на земельну ділянку ОСОБА_2 за складом і змістом не відповідає вимогам законодавства з  питань землеустрою. Беручі до уваги той факт, що позивачу ОСОБА_1 не підтверджено передавання межових знаків та встановлення в натурі межі земельної ділянки, суд першої інстанції не надав цьому порушенню оцінки, також це не давало право міській раді надавати ОСОБА_4 дозвіл на розробку земельного проекту.    
Відповідачем ОСОБА_2 надано відзив на апеляційну скаргу, в якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін, оскільки судом прийнято рішення з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують. 

Позивач ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_5 , який діє на підставі ордеру, в судовому засіданні апеляційного суду підтримали доводи апеляційної скарги та просили її задовольнити.
Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання апеляційного суду не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. 
Представник відповідача Покровської міської ради Донецької області в судове засідання апеляційного суду не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, надав лист, згідно якого просить справу розглянути за відсутності представника, апеляційну скаргу залишити без задоволення. 
Представник третьої особи Міськрайонного управління у Покровському районі та м. Мирнограді Головного управління Держгеокадастру у Донецькій області в судове засідання апеляційного суду не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. 
Відповідно до частини 2 статті 372 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи. 
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача та його представника, дослідивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню за наступних підстав.
Згідно із частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. 
Частиною першою статті 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Судом першої інстанції встановлено та як вбачається з матеріалів справи, що позивач ОСОБА_1 є власником 1/2 частини житлового будинку та господарських споруд за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі договору дарування нерухомого майна від 27 січня 1994 року, зареєстрованого в БТІ м. Покровська 09 лютого1994 року (а.с.15-17 т.1).
Згідно із рішенням виконавчого комітету Красноармійської міської ради Донецької області від 19 квітня 2000 року № 154 земельну ділянку загальною площею 597 кв.м залишено в постійному користуванні ОСОБА_1 , власника 1/2 частини будинку по АДРЕСА_1 (а.с.24 т.1).
Відповідач ОСОБА_6 є власником житлового будинку за адресою: АДРЕСА_2 на підставі свідоцтва на право особистої власності на жилий будинок, виданого на підставі рішення виконкому Красноармійської міської ради від 09 червня 1992 року, будинок побудований в 1991 році (а.с.179 т.1).
Згідно із рішенням виконавчого комітету Красноармійської міської ради Донецької області від 18 вересня 2002 року надано додатково ОСОБА_4 земельну ділянку площею 0,129 га із земель житлової забудови до земельної ділянки площею 0,0540 га по АДРЕСА_2 , на якій розташований житловий будинок, належний ОСОБА_4 на підставі свідоцтва на право особистої власності від 12 червня 1992 року, загальна площа земельної ділянки 0,0669 га (а.с.161 т.1).
Згідно акту від 24.06.2003 року було перенесено в натуру межі земельної ділянки ОСОБА_2 під домоволодінням по АДРЕСА_3 , кути поворотів меж земельної ділянки закріплені бетонними та металевими сповпчиками, площа земельної ділянки 0,0669 га (а.с.159 т.1).
Згідно державного акту ОСОБА_4 на підставі рішення виконкому Красноармійської міської ради Донецької області № 349 від 18 червня 2003 року була передана у власність земельна ділянка площею 0,0669 га, розташована по АДРЕСА_2 (а.с.180 т.1).
За заявою ОСОБА_2 від 10 липня 2008 року (а.с.164 т.1) земельна ділянка загальною площею 0,06669 га, яка була передана у власність ОСОБА_2 на підставі рішення виконкому Красноармійської міської ради №349 від 18 червня 2003 року для будівництва та обслуговування будинку та господарських будівель по АДРЕСА_2 , була розділена на дві земельні ділянки площею 0,0542 га та 0,0127 га. Відповідно ОСОБА_2 є власником земельних ділянок на підставі державних актів: серії ЯЖ № 543668 від 12 вересня 2008 року на право власності на земельну ділянку площею 0,0542 га, кадастровий номер 1413200000:05:066:0558, за адресою: АДРЕСА_4 (а.с.47 т.1) та серії ЯЖ № 543669 від 12 вересня 2008 року на право власності на земельну ділянку площею 0,0127 га, кадастровий номер 1413200000:05:066:0559, за адресою: АДРЕСА_4 (а.с.48 т.2).
З наданого позивачем технічного паспорту на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_2 , вбачається, що вказаний житловий будинок був побудований в 1928 році (а.с.18-20 т.1).
З акту, складеному в 1996 році комісією в складі заступника голови міської ради, начальника управління міського господарства, інспектора ДАБК, помічника санітарного лікаря та інших, вбачається, що частина будинку, що належить ОСОБА_1 , має деформації перекриття, стін, даху, підлоги і потребує капітального ремонту, позивачеві було рекомендовано виконати капітальний ремонт своєї частини домоволодіння, отримавши дозвіл на його проведення в управлінні архітектури та містобудування (а.с.22-23 т.1). 
Згідно висновку судової земельно-технічної експертизи № 225 від 19 липня 2018 року, яка була проведена за кримінальним провадження, внесеним до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12016050410000416 від 24 лютого 2016 року, за інформацією з матеріалів досудового розслідування встановлено, що земельна ділянка по АДРЕСА_2 , на момент дослідження не сформована як об`єкт земельних правовідносин (а.с.53-64 т.1).
З висновку судової земельно-технічної експертизи № 2032-2041 від 12 серпня 2019 року, вбачається, що первинними документами щодо земельних ділянок як об`єктів земельних правовідносин, які підтверджують межі земельних ділянок, можуть бути тільки правовстановлюючі документи на сформовані земельні ділянки, виконані на підставі документації із землеустрою, затвердженої в установленому законом порядку, яка відповідає чинному законодавству на момент її формування. В даному випадку: - щодо земельної ділянки ОСОБА_2 первинним документом, що підтверджує межі земельної ділянки, є державний акт на право власності на земельну ділянку; щодо земельної ділянки ОСОБА_1 , враховуючи те, що з огляду на матеріали цивільної справи, так як реєстрація земельної ділянки в ДЗК не проведена, правовий статус не визначений, а межі не встановлені (відновлені), отже первинний документ, який підтверджує межі земельної ділянки відсутній. Технічний паспорт БТІ, в даному випадку, може бути визнаний, лише, як вихідна інформація містобудівного характеру для встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) у період формування як об`єкта цивільних відносин (ст. 79-1 ЗК України), яка передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру. Ооскільки на виконавчому зніманні (контрольний замір) в матеріалах справи (а.с.44), в якому нанесені та зведені: фактичні, містобудівні - так звані «Вихідні» (за технічними паспортами БТІ) та межі земельних ділянок АДРЕСА_2 , АДРЕСА_1 , інформація про які внесена в базу даних ДЗК, можна дійти до висновку, що номінально існує накладка фактичної межі земельної ділянки АДРЕСА_2 на територію земельної ділянки АДРЕСА_2 нанесену схематично за технічним паспортом БТІ, але в зв`язку з тим, що БТІ не являється розпорядчиком/реєстраційним органом, який володіє правом формування земельних ділянок як об`єктів права користування, то вважати за істинні/вихідні, такі межі не уявляється можливим, тим більше, що в технічних паспортах, які не є документацією із землеустрою, визначеною згідно ст. 25 Закону України «Про землеустрій», вони нанесені переривчастою лінією (штрихами), тобто така межа є умовною і не має сталої величини. Відтак стверджувати існування накладення меж земельної ділянки ОСОБА_2 на земельну ділянку ОСОБА_1 , виходячи з документації, яка надана на експертизу, не уявляється можливим, оскільки на даний момент невизначено законних підстав. Наявність чи відсутність підпису власників сусідніх ділянок має диспозитивний характер впливу на визначення меж земельних ділянок в технічній документації із землеустрою (а.с.195-208 т.1).
Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що  оспорювані державні акти на право власності на земельну ділянку, видані відповідачу на підставі затвердженої технічної документації, а позивач не довів порушення його права з підстав зазначених у позові та поданих до суду доказів. Позивач не довів належними і допустимими доказами своїх вимог, порушення його прав.
Апеляційний суд погоджується з сказаним висновком.
Відповідно до статті 13 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. 
Статтею 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Європейський суд з прав людини зауважує, що національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (VOLOVIK v. UKRAINE, № 15123/03, § 45, ЄСПЛ, 06 грудня 2007 року).
Відповідно до статей 91, 95 Земельного кодексу України право постійного користування земельною ділянкою - це право володіння і користування земельною ділянкою, яка перебуває у державній або комунальній власності, без установлення строку. Порушені права землекористувачів підлягають відновленню в порядку, установленому законом.
Згідно із частиною 1 статті 155 ЗК України у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним.
Відповідно до статті 21 ЦК України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.
Відповідно до частини 1 статті 393 ЦК України правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, який не відповідає законові і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним та скасовується.
Як роз`яснено у пункті 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», виходячи з положень статей 8, 124 Конституції України, статей 26, 30, 87-90, 97, 100, 102, 118, 123, 128, 143-146, 149, 151, 153-158, 161, 210, 212 ЗК України 2001 року, глав 27, 33, 34 Цивільного кодексу України, статті 15 ЦПК України 2004 року, статті 12 Господарського процесуального кодексу України судам підвідомчі (підсудні) справи за заявами, зокрема, з приводу володіння, користування, розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян чи юридичних осіб, і визнання недійсними державних актів про право власності та право постійного користування земельними ділянками; про визнання недійсними угод купівлі-продажу, дарування, застави, обміну, ренти земельних ділянок, договорів довічного утримання, за якими набувачеві передаються у власність земельні ділянки, укладених із порушенням встановленого законом порядку.
У спорах, пов`язаних з правом власності на земельні ділянки, недійсними можуть визнаватися як зазначені рішення, угоди на підставі яких видано відповідні державні акти, так і самі акти на право власності на земельні ділянки. Визнання недійсними тільки державних актів на право власності може мати місце у разі їх видання з порушенням вимог закону, всупереч рішень чи угод. У цьому разі таке визнання є належним та самостійним способом поновлення порушених прав у судовому порядку.
Отже, визнання Державного акта про право власності на землю недійсним є належним та самостійним способом поновлення порушених прав, а визнання недійсними тільки Державних актів на право власності на землю може мати місце у разі їх видання з порушенням вимог закону, усупереч рішень чи угод.
Наведене узгоджується з правовою позицією, викладеною Верховним Судом України у постанові від 04 червня 2014 року у справі № 6-46цс14.
З огляду на викладене, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що позивач не надав правовстановлюючих документів на підтвердження володіння земельною ділянкою по вищевказаній адресі, як і не надав доказів того, що земельна ділянка суміжного користувача накладається на земельну ділянку, яка знаходиться в його користуванні. Отже, позивач не довів належними та допустимими доказами, що спірні державні акти порушують його права чи законні інтереси, зокрема, щодо права користування земельною ділянкою.
Відповідно до пунктів «г» та «е» частини 1 статті 91 ЗК України власники земельних ділянок зобов`язані не порушувати прав власників суміжних земельних ділянок та землекористувачів та дотримуватися правил добросусідства та обмежень, пов`язаних з встановленням земельних сервітутів та охоронних зон. Землекористувачі зобов`язані не порушувати прав власників суміжних земельних ділянок та землекористувачів та дотримуватися правил добросусідства та обмежень, пов`язаних з встановленням земельних сервітутів та охоронних зон.
За загальними правилами добросусідства, закріпленими законом у статях 102-109 ЗК України додержання правил добросусідства є обов`язком для власників та землекористувачів земельних ділянок, які мають обирати такі способи використання земельних ділянок відповідно до їх цільового призначення, при яких власникам та землекористувачам сусідніх земельних ділянок завдасться щонайменше незручностей.
Таким чином, суд першої інстанції, установивши, що земельна ділянка у встановленому законом порядку позивачеві в натурі не відводились і межі ділянок компетентними органами не встановлювалися, суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що позовні вимоги ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою не підлягають задоволенню, доказів про захоплення відповідачем ОСОБА_2 частини земельної ділянки позивача не надано.
Статтею 106 ЗК України визначено, що власник земельної ділянки має право вимагати від власника сусідньої земельної ділянки сприяння встановленню твердих меж, а також відновленню межових знаків у випадках, коли вони зникли, перемістились або стали невиразними. Види межових знаків і порядок відновлення меж визначаються центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері земельних відносин.
За правилами статті 107 ЗК України основою для відновлення меж є дані земельно-кадастрової документації.
Наказом Державного комітету із земельних ресурсів від 18 травня 2010 року №376,  зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 16 червня 2010 року за №391/17686, затверджено Інструкцію про встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками, якою визначено механізм відновлення меж земельних ділянок на місцевості, який здійснюють: виконавець - юридична або фізична особа, яка отримала ліцензії на проведення робіт із землеустрою та топографо-геодезичних робіт; замовник - орган державної влади, орган місцевого самоврядування, власник (користувач) земельної ділянки, який замовляє роботи із встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) (пункти 1.1., 1.2., 1.3).
У пунктах 4.1-4.3 Інструкції зазначено, що відновлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснюється при повній (частковій) втраті в натурі (на місцевості) межових знаків, їх пошкодженні, яке унеможливлює використання межових знаків, а також при розгляді земельних спорів між власниками (користувачами) суміжних земельних ділянок. Власник земельної ділянки має право вимагати від власника сусідньої земельної ділянки сприяння встановленню твердих меж, а також відновленню межових знаків у випадках, коли вони зникли, перемістились або стали невиразними. Відновлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснюється на підставі раніше розробленої та затвердженої відповідно до статті 186 ЗК України документації із землеустрою. У разі відсутності такої документації розробляється технічна документація із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості).
Аналіз вказаних норм свідчить, що погодження меж є виключно допоміжною стадією у процедурі приватизації земельної ділянки, спрямованою на те, щоб уникнути необов`язкових технічних помилок. Підписання акта погодження меж самостійного значення не має, воно не призводить до виникнення, зміни або припинення прав на земельну ділянку, як і будь-яких інших прав у процедурі приватизації. Непогодження меж земельної ділянки із власником та/або землекористувачем не може слугувати підставою для відмови відповідної місцевої ради в затвердженні технічної документації, за умови правомірних дій кожного із землекористувачів чи землевласників. Не надання особою своєї згоди на погодження меж земельної ділянки суміжного землекористувача та/або власника не може бути перешкодою для розгляду місцевою радою питання про передачу земельної ділянки у власність відповідачу за обставин виготовлення відповідної технічної документації. Непідписання суміжним власником або землекористувачем акту узгодження меж земельної ділянки саме по собі не є підставою для визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку.
Разом з тим, у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної Палати Касаційного цивільного суду від 23 січня 2019 року у справі № 580/168/16-ц (провадження № 61-19526сво18) зроблено висновок, що погодження меж є виключно допоміжною стадією у процедурі приватизації земельної ділянки, спрямованою на те, щоб уникнути необов`язкових технічних помилок. Підписання акта погодження меж самостійного значення не має, воно не призводить до виникнення, зміни або припинення прав на земельну ділянку, як і будь-яких інших прав у процедурі приватизації. Непогодження меж земельної ділянки із власником та/або землекористувачем не може слугувати підставою для відмови відповідної місцевої ради в затвердженні технічної документації, за умови правомірних дій кожного із землекористувачів чи землевласників. Не надання особою своєї згоди на погодження меж земельної ділянки суміжного землекористувача та/або власника не може бути перешкодою для розгляду місцевою радою питання про передачу земельної ділянки у власність відповідачу за обставин виготовлення відповідної технічної документації. Непідписання суміжним власником та/або землекористувачем акту узгодження меж земельної ділянки саме по собі не є підставою для визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку.
Відповідно до частини 4 статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Правильним є висновок суду, що межі земельної ділянки позивача на даний час не визначені та приватизація не проведена, а земельна ділянка відповідача приватизована в передбаченому законом порядку та її межі визначені в технічній документації.
Відповідно до статті 152 ЗК України держава забезпечує громадянам та фізичним особам рівні умови захисту права власності на землю.
Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його права на землю, навіть якщо ці порушення не пов`зані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.
Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; ґ) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів.
За загальним правилом власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його права, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою; захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється згідно з частиною третьою статті 152 ЗК України, у тому числі, шляхом відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчинення дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав.
Разом з тим, вимогами цивільного процесуального законодавства суд зобов`язаний установити: чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси позивача; у чому полягає таке порушення прав; якими доказами воно підтверджується. Залежно від установленого суд повинен вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.
Згідно вимог ЦПК України учасники справи мають передбачені процесуальним законом права і обов`язки. 
Обов`язок доказування певних обставин лежить на стороні, яка посилається на них як на підставу своїх вимог та заперечень.
Недоведеність обставин, на наявності яких наполягає позивач - є підставою для відмови у позові; а у разі, якщо на тому наполягає відповідач - для відхилення його заперечень проти позову. 
У випадку невиконання учасником справи його обов`язку із доведення відповідних обставин необхідними доказами, такий учасник має усвідомлювати та несе ризик відповідних наслідків, зокрема, відмови у задоволенні позовних вимог, у зв`язку із їх недоведеністю.  
Повно та всебічно дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, які оцінено на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємного зв`язку, установивши, що позивач не надав суду належних та допустимих доказів і не довів, що відповідач самочинно зайняв частину його земельної ділянки та чинить йому перешкоди у користуванні нею, а також того, що указані позивачем дії відповідача порушують його права, врахувавши обставини, викладені у висновку судової земельно-технічної експертизи № 2032-2041 від 12 серпня 2019 року суд дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позову у даній справі.
Таким чином, при вирішенні справи суд правильно визначив характер правовідносин між сторонами, вірно застосував закон, що їх регулює, повно і всебічно дослідив матеріали справи та надав належну правову оцінку доводам сторін і зібраним у справі доказам.
Доводи апеляційної скарги, на які посилається позивач, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального та процесуального права.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення.
При цьому судом враховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразова відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі Руїз Торія проти Іспанії). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанції просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх. 
Суд першої інстанції всебічно і повно з`ясував обставини справи, що мають значення для справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні. Судом постановлено обґрунтоване рішення з дотриманням вимог матеріального і процесуального права, тому підстав для його скасування немає.
Нових доказів, які б давали підстави для задоволення позовних вимог, у дослідженні яких судом першої інстанції було неправомірно відмовлено або їх неподання було зумовлено поважними причинами, позивачем не надано.
Крім того, оскільки судом першої інстанції відмовлено позивачу у позові у зв`язку із ненаданням останнім належних та допустимих доказів порушення його прав та підтвердження тих обставин, що визначені в позові, він не позбавлений можливості захисту свої відповідних прав за умови їх належного доведення згідно вимог цивільного процесуального закону. 
Доводи апеляційної скарги і зміст оскаржуваного судового рішення не дають підстав для висновку про те, що судом допущено порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права, яке призвело до неправильного вирішення справи.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Таким чином, переглядаючи справу, відповідно до вимог 367 ЦПК України в межах розгляду справи судом апеляційної інстанції, в межах доводів та вимог апеляційної скарги, за наявними в справі доказами, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення.
Керуючись статтями 374, 375, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 17 грудня 2019 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена до касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Судді                                                                                       І.В. Кішкіна

                                                                                                 В.Б. Азевич 

                                                                                                 Г.В. Новікова

Повний текст постанови складено 26 березня 2020 року
Суддя-доповідач                                               І.В. Кішкіна