ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
23 березня 2020 року
м. Київ
справа № 757/3319/18
провадження № 51-56 км 20
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати
Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого                       ОСОБА_1 ,
суддів                                    ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , 
за участю: 
секретаря 
судового засідання           ОСОБА_4 , 
прокурора                             ОСОБА_5 
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу захисника ОСОБА_6 , що діє в інтересах ОСОБА_7 , на ухвалу Київського апеляційного суду від 26 листопада 2019 року про повернення апеляційної скарги. 
 
Зміст оскаржуваного судового рішення і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
 
Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 13 червня 2018 року ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , звільнено від кримінальної відповідальності за ч.2 ст.205 Кримінального кодексу України (далі – КК) на підставі ст.49 КК та кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань №42017160000001441 від 20 жовтня 2017 року, закрито.
Згідно з ухвалою ОСОБА_8 підозрювався у тому, що навесні 2011 року переслідуючи корисливу мету, за грошову винагороду, надав згоду невстановленій у ході досудового розслідування особі придбати та зареєструвати на своє ім`я підприємство ТОВ «Київкапіталбуд» з метою прикриття незаконної діяльності. З метою втілення своїх злочинних намірів, бажаючи одержати винагороду за придбання фіктивного суб`єкта підприємницької діяльності, усвідомлюючи протиправність своїх дій, діючи навмисно, підписав договір купівлі-продажу частки у Статутному капіталі та корпоративних прав ТОВ «Київкапіталбуд», згідно з яким останній за 1000 гривень придбав у ОСОБА_9 та ОСОБА_10 100 % корпоративних прав у Статутному капіталі ТОВ «Київкапіталбуд».
Після чого  ОСОБА_8 підписав протокол № 3 загальних зборів учасників ТОВ «Київкапіталбуд», згідно якого прийнято рішення про його вступ до складу учасників ТОВ «Київкапіталбуд», призначення його на посаду директора цього підприємства та вихід з учасників із вказаного товариства ОСОБА_9 та ОСОБА_10 .
Надалі, в кінці квітня 2011 року ОСОБА_8 передав статутні та реєстраційні документи ТОВ «Київкапіталбуд» а також печатку і електронний ключ від системи «Клієнт-Банк» по розрахунковому рахунку підприємства невстановленим у ході досудового розслідування особам, тобто за грошову винагороду придбав фіктивне підприємство з метою прикриття незаконної діяльності. Незаконна діяльність ТОВ «Київкапіталбуд» полягала у тому, що невстановлена група осіб, використовуючи реквізити ТОВ «Київкапіталбуд» та печатку підприємства, керуючи його розрахунковим рахунком здійснювали незаконну діяльність, яка полягала в документальному оформленні неіснуючих операцій з виконання робіт та переведені бюджетних безготівкових грошових коштів у готівкову форму.
Ухвалою Київського апеляційного суду від 26 листопада 2019 року повернуто захиснику ОСОБА_7 – адвокату ОСОБА_6 його апеляційну скаргу з додатками на ухвалу Печерського районного суду м. Києва від 13 червня 2018 року.
Вимоги касаційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала
 
У касаційній скарзі адвокат ОСОБА_6 просив скасувати ухвалу Київського апеляційного суду від 26 листопада 2019 року та призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції. Стверджує, що апеляційним судом порушені вимоги ч.2 ст.24 та ст.393 Кримінального процесуального кодексу України (далі – КПК), а також не враховані правові висновки Верховного Суду України щодо кола осіб, які мають право на апеляційне оскарження судових рішень.
 
Зазначає, що в ухвалі Київського апеляційного суду від 26 листопада 2019 року про повернення апеляційної скарги безпідставно вказано, що з оскаржуваної ухвали суду першої інстанції не вбачається, що вона стосується прав, свобод та інтересів ОСОБА_7 . Навпаки, як вказує захисник, ухвалою районного суду по суті створено преюдицію, якою ОСОБА_7 , хоча і не зазначено в судовому рішенні, однак його можливо ідентифікувати, оскільки як у матеріалах кримінального провадження, внесеного до ЄРДР за №42014160000000101, а також виділених матеріалах стосовно ОСОБА_7 , так і в оскаржуваній ухвалі фігурує одна й та ж сума бюджетних коштів у розмірі 46 300 000 грн., якою заволоділи у один і той же час, шляхом документального оформлення неіснуючих операцій з придбання та продажу товарів з подальшим переведенням вказаних безготівкових грошових коштів у готівкову форму.
 
Вважає, що у рішенні районного суду наведені події, які не відповідають фактичним обставинам справи. Крім того події, які зазначені у судовому рішенні не утворюють складу злочину, передбаченого ч.2 ст.205 КК.
 
На касаційну скаргу захисник ОСОБА_8 – адвокат ОСОБА_11 подала письмові заперечення в яких просила залишити судове рішення без зміни, а касаційну скаргу без задоволення. Зазначила, що з підстав викладених захисником ОСОБА_6 не вбачається яким чином в ухвалі Печерського районного суду м. Києва від 13 червня 2018 року щодо ОСОБА_8 зачіпаються права ОСОБА_7 . 
 
Позиції учасників судового провадження
Прокурор просив залишити касаційну скаргу без задоволення, а ухвалу апеляційного суду без зміни. Вважав, що зі змісту ухвали Печерського районного суду м. Києва від 13 червня 2018 року щодо ОСОБА_8 неможливо ідентифікувати особу ОСОБА_7 , а, отже, вказане судове рішення не стосується його прав, свобод чи інтересів. 
Інших учасників було належним чином повідомлено про дату, час і місце касаційного розгляду, однак у судове засідання вони не з`явилися. Захисники ОСОБА_6 та ОСОБА_11 просили розглянути справу без їх участі та без участі ОСОБА_8 . 
Мотиви Суду
Заслухавши доповідь судді, доводи прокурора, перевіривши матеріали провадження та доводи, наведені у касаційній скарзі, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для скасування ухвали Київського апеляційного суду від 26 листопада 2019 року з огляду на наступне. 
 
Відповідно до вимог ст.433 КПК України касаційний суд перевіряє законність та обґрунтованість судових рішень у тій частині, в якій вони були оскаржені. 
 
Положення п.8 ч.3 ст.129 Конституції України визначають одну з основних засад судочинства – забезпечення права на апеляційний перегляд справи.
Відповідно до ст.24 КПК кожному гарантується право на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності суду, слідчого судді, прокурора, слідчого в порядку, передбаченому цим Кодексом (ч. 1). Також гарантується право на перегляд вироку, ухвали суду, що стосується прав, свобод чи інтересів особи, судом вищого рівня в порядку, передбаченому цим Кодексом, незалежно від того, чи брала така особа участь у судовому розгляді (ч. 2).
Статтею 393 КПК визначений перелік осіб, які мають право на подачу апеляційної скарги. 
Згідно з п.10 ч. 1 ст.393 КПК апеляційну скаргу мають право подати інші особи у випадках, передбачених цим Кодексом.
Право особи на апеляційне оскарження спрямоване насамперед на реалізацію гарантованого ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод права на справедливий суд. Забезпечення такого права є однією з важливих гарантій ухвалення правосудного рішення у кримінальному провадженні.
Разом з тим, у своїй практиці Європейський суд неодноразово наголошував, що право на доступ до суду, закріплене у ст. 6 Конвенції, не є абсолютним: воно може бути піддане допустимим обмеженням, оскільки вимагає за своєю природою державного регулювання. Держави-учасниці користуються у цьому питанні певною свободою розсуду. Однак Суд повинен прийняти в останній інстанції рішення щодо дотримання вимог Конвенції; він повинен переконатись у тому, що право доступу до суду не обмежується таким чином чи такою мірою, що сама суть права буде зведена нанівець. Крім того, подібне обмеження не буде відповідати статті 6 Конвенції, якщо воно не переслідує легітимної мети та не існує розумної пропорційності між використаними засобами та поставленою метою (див. рішення у справі «Принц Ліхтенштейну Ганс-Адам ІІ проти Німеччини»).
Відповідно до правового висновку Верховного Суду України, що викладений у постанові від 3 березня 2016 року у справі №5-347кс15, конституційний принцип забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду гарантує право звернення до суду зі скаргою в апеляційному чи касаційному порядку, яке має бути реалізоване, за винятком встановленої законом заборони на таке оскарження; і при цьому відсутність «інших осіб» у вичерпному переліку суб`єктів оскарження, передбаченому ст. 394 КПК, за умови, що судове рішення стосується їх прав, свобод та інтересів, не є перешкодою у доступі до правосуддя та звернення до суду вищої інстанції, що передбачено ч.2 ст.24 КПК.
Крім того, Верховний Суд України у згаданій вище постанові наголосив на тому, що при вирішенні питання, чи є підстави для оскарження рішення суду першої інстанції до суду вищого рівня певною особою, незалежно від того, чи брала така особа участь у судовому розгляді, ключовим є з`ясування, чи насправді це рішення стосується інтересів конкретної особи.
Згідно із п.2 ч.3 ст.399 КПК апеляційна скарга повертається, якщо її подала особа, яка не має права подавати апеляційну скаргу.
З матеріалів кримінального провадження вбачається, що апеляційний суд у своєму рішенні зазначив, що скарга подана особою, яка не має права на оскарження, у зв`язку з тим, що ухвала Печерського районного суду м. Києва від 13 червня 2018 року не стосується прав, свобод чи інтересів ОСОБА_7 та дійшов висновку про необхідність повернення апеляційної скарги. Такий висновок суду узгоджується із зазначеними вимогами кримінального процесуального закону та правовими висновками Верховного Суду України і є правильним.
У касаційній скарзі захисник ОСОБА_6 не навів переконливих, об`єктивно прийнятних доводів, що ухвала у відношенні ОСОБА_8 стосується прав, свобод та інтересів ОСОБА_7 у сенсі правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду України від 3 березня 2016 року у справі №5-347кс15.
Щодо доводів захисника стосовно преюдиційного значення ухвали Печерського районного суду м. Києва від 13 червня 2018 року про закриття кримінального провадження у зв`язку із звільненням особи від кримінальної відповідальності на підставі ст. 49 КК щодо ОСОБА_8   для кримінального провадження стосовно ОСОБА_7 , колегія суддів зазначає наступне.
По-перше, в доктрині права преюдиції – це загальні положення (правила), в силу яких особа, яка здійснює оцінку доказів, і суд при постановленні вироку вправі вважати встановленими обставини, які мають значення для вирішення кримінальної справи. Преюдиційні факти не потребують повторного чи додаткового дослідження. Факт преюдиції розцінюється суддею як безспірний, встановлений компетентним органом і як такий, що спрощує оцінку даних.  
Відповідно до ст. 90 КПК рішення національного суду або міжнародної судової установи, яке набрало законної сили і ним встановлено порушення прав людини і основоположних свобод, гарантованих Конституцією України і міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, має преюдиціальне значення для суду, який вирішує питання про допустимість доказів.
Отже, ст. 90 КПК вказує лише на преюдиційне значення рішення національного чи міжнародного суду, яким встановлено порушення прав і свобод людини, для вирішення питання щодо допустимості тих чи інших доказів. 
Таким чином, КПК не містить норми, яка б вказувала на преюдиційне значення судових рішень для доказування фактичних обставин кримінального правопорушення в межах іншого кримінального провадження щодо інших осіб.
По-друге, згідно з п. 1 ч. 2 ст. 284 КПК кримінальне провадження закривається судом  у зв`язку зі звільненням особи від кримінальної відповідальності;
Закриття кримінального провадження або ухвалення вироку з підстави, передбаченої п. 1 ч. 2 ст. 284 КПК, не допускається, якщо підозрюваний, обвинувачений проти цього заперечує. В цьому разі кримінальне провадження продовжується в загальному порядку, передбаченому цим Кодексом (ч. 8 ст. 284 КПК).
Статті 285-288 КПК визначають загальні умови та порядок звільнення від кримінальної відповідальності.
Згідно з п. 2 ч. 3 ст. 314 КПК у підготовчому судовому засіданні суд має право закрити провадження у випадку встановлення підстав, передбачених пунктами 4-8, 10 частини першої або частиною другою статті 284 цього Кодексу.
При цьому, обставини вчинення кримінального правопорушення в ухвалі про закриття кримінального провадження, постановленій у підготовчому провадженні,  не встановлюються на підставі повного та всебічного дослідження доказів у межах змагальної процедури, а набувають значення правової презумпції в силу визнання цих обставин стороною захисту та встановлення судом обґрунтованості клопотання про звільнення особи від кримінальної відповідальності.
По-третє, надання ухвалі про закриття кримінального провадження у зв`язку зі звільненням особи від кримінальної відповідальності преюдиційного значення у кримінальному провадженні щодо інших осіб порушуватиме гарантії ст. 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини.
Так, у рішенні від 23 лютого 2016 року у справі «Навальний і Офіцеров проти Росії» Європейський суд з прав людини підкреслив, що обставини, встановлені у провадженні, в якому не беруть участь інші обвинувачені, не повинні мати преюдиційне значення для їх справ. Статус доказів, використаних в одній справі, повинен залишатися суто відносним, а їх сила – обмежуватися даними конкретного провадження. 
Щодо доводів захисника про порушення процедури постановлення судом першої інстанції ухвали про закриття кримінального провадження у зв`язку зі звільненням особи від кримінальної відповідальності, яка виявилася у тому, що суд не з`ясував думку потерпілого щодо можливості звільнення обвинуваченого від кримінальної відповідальності, як цього вимагає ч. 2 ст. 288 КПК, та невідповідності клопотання прокурора положенням п. 5 ч. 1 ст. 287 КПК, згідно з якими у клопотанні має бути зазначено розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, та відомості про її відшкодування, колегія суддів вказує на наступне.
По-перше, у кримінальному провадженні щодо ОСОБА_8 жодна фізична або юридична особа не була визнана потерпілим, по-друге, відсутність відомостей про відшкодування шкоди означає те, що така шкода не була відшкодована, що не є перешкодою для застосування ст. 49 КК. 
Доводи захисника про відсутність у діях ОСОБА_8 складу злочину, передбаченого ч. 2 ст. 205 КК, виходять за межі перевірки Судом законності та обґрунтованості ухвали Київського апеляційного суду про повернення апеляційної скарги. 
Враховуючи наведене, апеляційний суд, повертаючи апеляційну скаргу, діяв відповідно до вимог кримінального процесуального закону, а тому колегія суддів не вбачає підстав для задоволення касаційної скарги.
Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК України, Суд
 
у х в а л и в:
 
Ухвалу Київського апеляційного суду від 26 листопада 2019 року залишити без зміни, а касаційну скаргу захисника ОСОБА_6 , що діє в інтересах ОСОБА_7   – без задоволення.                                        
 
Постанова Верховного Суду є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
С у д д і:

ОСОБА_1                                          ОСОБА_2                                  ОСОБА_3