УХВАЛА        
 
09 квітня 2020 року
 
м. Київ
 
справа № 463/1879/16-ц
 
провадження № 61-6320ск20 
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Жданової В. С. (суддя-доповідач), Ігнатенка В. М.,                 Кузнєцова В. О.,
 
розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Личаківського районного суду м. Львова від 26 вересня                  2019 року та постанову Львівського апеляційного суду від 05 лютого 2020 року в справі за позовом ОСОБА_1 до Львівського комунального підприємства «Господар», ОСОБА_2 , треті особи: Личаківська районна адміністрація Львівської міської ради, публічне акціонерне товариство «Львівгаз» (далі - ПАТ «Львівгаз»), про визнання дій незаконними і протиправними, зобов`язання до вчинення дій, усунення порушення прав споживача комунальних послуг, відшкодування майнової та моральної шкоди, 
 
ВСТАНОВИВ :
 
У квітні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з указаним позовом до Львівського комунального підприємства «Господар», ОСОБА_2 , треті особи: Личаківська районна адміністрація Львівської міської ради, ПАТ «Львівгаз», в якому з урахуванням уточнень просив:
-           визнати дії та бездіяльність відповідачів незаконними та протиправними; 
-          зобов`язати відповідачів усунути порушення прав позивача як споживача комунальних послуг, а саме: незаконного спільного сумісного використання відповідачем ОСОБА_2 ДВК суміжного будинку, в якому проживає позивач; 
-          визнати незаконним та протиправним звернення відповідача Львівського комунального підприємства «Господар» до                       ПАТ «Львівгаз» від 02 листопада 2015 року, через яке відбулось незаконне припинення постачання газу позивачу; 
-          зобов`язати Львівське комунальне підприємство «Господар» надати достовірну інформацію ПАТ «Львівгаз», що не було самовільного відновлення подачі газу позивачем, як це зазначено в листі ПАТ «Львівгаз» від 20 лютого 2017 року; 
-          зобов`язати Львівське комунальне підприємство «Господар» створити незалежну комісію по питанню ліквідації порушень норм ДВК і незаконного «спільного» використання ДВК по АДРЕСА_1 та перерахунку оплати за житлово-комунальні послуги мешканцями будинку АДРЕСА_1 ; 
-          зобов`язати Львівське комунальне підприємство «Господар» здійснити перерахунок оплати за житлово-комунальні послуги з 2012 року по 2018 роки включно з вирахуванням неналежно наданих послуг; 
-          стягнути з Львівського комунального підприємства «Господар» на користь позивача у рахунок відшкодування майнової шкоди                      8 тис. грн; 
-          стягнути з Львівського комунального підприємства «Господар» на користь позивача у рахунок відшкодування моральної шкоди                  10 тис грн. за незаконне порушення прав споживача комунальних послуг, ігнорування виконання прямих обов`язків балансоутримувача, приниження честі та гідності та подання неправдивої інформації на протязі трьох років.
 
Рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 26 вересня                 2019 року, залишеним без змін постановою Львівського апеляційного суду від 05 лютого 2020 року, в задоволенні заявленого позову ОСОБА_1 відмовлено в повному обсязі.
 
В задоволенні позовних вимог, заявлених до ОСОБА_2 та Львівського комунального підприємства «Господар», щодо незаконності використання ОСОБА_2 ДВК суміжного будинку; щодо визнання дій та бездіяльності незаконними та протиправними; усунення порушення прав; визнання незаконним та протиправним звернення Львівського комунального підприємства«Господар» до ПАТ «Львівгаз» від                        02 листопада 2015 року; зобов`язання створити незалежну комісію по питанню ліквідації порушень норм ДВК, відшкодування майнової та моральної шкоди, відмовлено за їх недоведеністю.
У задоволенні позовної вимоги щодо зобов`язання відповідача - Львівське комунальне підприємство «Господар» надати достовірну інформацію ПАТ «Львівгаз», що самовільне відновлення подачі газу позивачем не мало місце як це зазначено в листі ПАТ «Львівгаз» від               20 лютого 2017 року, відмовлено, через те, що Львівське комунальне підприємство«Господар» є неналежним відповідачем за цією вимогою, а вимога до належного відповідача - ПАТ «Львівгаз» позивачем не заявлена.
Відмовляючи в позові стосовно проведення перерахунку за надані житлово-комунальні послуги, суди виходили з того, що між сторонами фактично існують договірні відносини і позивач користується наданими послугами.
 
У квітні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду касаційної інстанції з касаційною скаргою на рішення Личаківського районного суду                        м. Львова від 26 вересня 2019 року та постанову Львівського апеляційного суду від 05 лютого 2020 року, в якій просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове про задоволення позову.
 
Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження з огляду на наступне.
 
Правила, запроваджені законодавцем щодо обмеження права на касаційне оскарження, містяться у статті 129 Конституції України, відповідно до якої основними засадами судочинства є, зокрема, забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.
 
Частиною третьою статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України (тут і далі у редакції, чинній на час подання касаційної скарги) встановлено, не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків,                      якщо: касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.
 
Частиною шостою статті 19 ЦПК України передбачено, що для цілей цього Кодексу малозначними справами є: 1) справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 2) справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
 
Предметом позову  ОСОБА_1 до Львівського комунального підприємства «Господар», ОСОБА_2 , треті особи: Личаківська районна адміністрація Львівської міської ради ПАТ «Львівгаз», є відшкодування майнової та моральної шкоди, тобто ціна позову в загальному розмірі становить 18 тис. грн, яка станом на 01 січня 2020 року не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб                                        (2 102 грн ? 100 = 210 200 грн), а тому справа № 463/1879/16-ц є малозначною згідно з наведеними приписами ЦПК України.
 
Касаційна скарга не містять посилання на випадки, передбачені пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, за наявності яких судове рішення у малозначній справі підлягає касаційному оскарженню. 
 
При цьому Верховним Судом досліджено та взято до уваги: ціну позову, предмет позову, складність справи, а також значення справи для сторін і суспільства й не встановлено випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України. 
 
Крім того, у справі заявлено вимоги немайнового характеру за позовом ОСОБА_1 до Львівського комунального підприємства «Господар», ОСОБА_2 , треті особи: Личаківська районна адміністрація Львівської міської ради, ПАТ «Львівгаз», про визнання дій незаконними і протиправними, зобов`язання до вчинення дій, усунення порушення прав споживача комунальних послуг.
 
Зазначена справа є незначної складності та не належить до виключень із цієї категорії, передбачених пунктом 2 частини шостої статті 19 ЦПК України. 
 
Малозначна справа є такою в силу своїх властивостей, тому незалежно від того, визнавав її такою суд першої чи апеляційної інстанції,                              ураховуючи, що частина шоста статті 19 ЦПК України належить до                           Загальних положень цього Кодексу, які поширюються й на касаційне провадження, Верховний Суд вважає за можливе визнати цю справу               малозначною.
 
При цьому Верховним Судом досліджено та взято до уваги: предмет позову, складність справи, а також значення справи для сторін і суспільства й не встановлено випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України. 
 
Пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України встановлено, що                        суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.
 
Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» від 19 грудня 1997 року).
 
Крім того, при визначенні справи малозначною Верховний Суд враховує рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи від 07 лютого 1995 року               № R (95) 5, згідно яких державам-членам Ради Європи необхідно вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. 
 
Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.
 
Оскільки оскаржувані заявником судові рішення ухвалено в малозначній справі і вони не підлягають касаційному оскарженню, у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Личаківського районного суду м. Львова від 26 вересня                    2019 року та постанову Львівського апеляційного суду від 05 лютого 2020 року слід відмовити з підстав, встановлених пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України.
 
Керуючись частиною шостою статті 19, пунктом 2 частини третьої статті 389, пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,
 
УХВАЛИВ :
 
У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Личаківського районного суду                     м. Львова від 26 вересня 2019 року та постанову Львівського апеляційного суду від 05 лютого 2020 року в справі за позовом ОСОБА_1 до Львівського комунального підприємства «Господар», ОСОБА_2 , треті                                 особи: Личаківська районна адміністрація Львівської міської ради, публічне акціонерне товариство «Львівгаз» про визнання дій незаконними і протиправними, зобов`язання до вчинення дій, усунення порушення прав споживача комунальних послуг, відшкодування майнової та моральної шкоди відмовити.

Судді:	В. С. Жданова  	
 	В. М. Ігнатенко  	
 	В. О. Кузнєцов