У Х В А Л А 
28 квітня 2020 року
м. Київ
справа № 761/35523/18
провадження № 61-3736 ск 20 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: 
Сімоненко В. М. (суддя-доповідач), Мартєва С. Ю., Петрова Є. В.,
вирішуючи питання про відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою Акціонерного товариства «Комерційний банк «ПриватБанк» на постанову Київського апеляційного суду від 15 січня 2020 рокув справі за позовом Акціонерного товариства «Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, 
В С Т А Н О В И В :
У вересні 2018 року АТ КБ «Приватбанк» звернулося до суду з позовом до                                   ОСОБА_1 , в якому просило стягнути з ОСОБА_1 на свою користь                                      АТ КБ «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором № б/н від 18 квітня 2012 року у розмірі 46 457 грн. 46 коп., а також судові витрати у розмірі 1 762 грн. 
Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 04 листопада 2019 року позов задоволено частково. 
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь  АТ КБ «Приватбанк» 18 466 грн. 49 коп., з яких: 16 704 грн. 49 коп. - заборгованість за тілом кредиту; 1762 грн. 00 коп. - судові витрати по сплаті судового збору.
У задоволенні інших позовних вимог відмовлено.
Ухвалою від 05 листопада 2019 року виправлено допущену описку в тексті рішення від 04 листопада 2019 року, а саме: після третього абзацу резолютивної частини викладено абзац у такій редакції: «Стягнути з Акціонерного товариства Комерційного Банку «Приватбанк» на користь ОСОБА_1 3 595 грн. 00 коп. - судові витрати на професійну правничу допомогу.
Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що надані позивачем Правила надання банківських послуг позивача, з огляду на їх мінливий характер, не можна було вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останньою і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору.
Також, суд зазначив, що відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність у вигляді пені за порушення термінів виконання договірних зобов`язань, а тому з відповідача на користь позивача підлягало стягненню лише заборгованість за кредитом у розмірі 16 704, 49 грн., при цьому судом враховано, що відповідачем ці кошти були фактично отримані та використані в добровільному порядку, та позивачу не повернуті.
Не погоджуючись із рішення суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу та просить це рішення скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити у повному обсязі.
Постановою Київського апеляційного суду від 15 січня 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено.
Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 04 листопада                                             2019 року - скасовано.
Ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позову                                          АТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.
Стягнуто з АТ КБ «Приватбанк» на користь ОСОБА_1 судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 2 643 грн. та витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 10 000 грн.
Апеляційний суд посилався на позицію Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 та вважав, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивача процентів та неустойки за договором кредиту.
Крім цього, апеляційний суд вважав, що різниця між сумою заборгованості по тілу кредиту та сумою, списаною з рахунків відповідача в рахунок погашення заборгованості по процентам, перевищує заявлений позивачем розмір заборгованості по тілу кредиту.
Таким чином, суд апеляційної інстанції вважав, що районний суд дійшов помилкового висновку про наявність правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за тілом кредиту, оскільки за відсутності погодження між сторонами розміру процентів банк не мав права ані нараховувати їх за визначеними ним ставками, ані зараховувати грошові кошти відповідача в рахунок їх погашення.
25 лютого 2020 року, засобами поштового зв`язку, АТ КБ «ПриватБанк» подало через представника ОСОБА_2 до Верховного Суду касаційну скаргу на постанову Київського апеляційного суду від 15 січня 2020 року, у якій скаржник просить скасувати це судове рішення та залишити в силі рішення суду першої інстанції.
У касаційній скарзі скаржник зазначає підставу касаційного оскарження судового рішення пункт 1 частини 2 статті 389 ЦПК (судом застосовано норми права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених в постановах Верховного Суду).
Зазначає, що апеляційний суд не врахував висновки Верховного Суду, висловлені у постановах від 03 липня 2019 року у справі №342/180/17 та в постанові від 23 грудня 2019 року  справі № 572/1169/17,  в яких було встановлено те, що банк надав відповідачу кредитні кошти, а відповідач ці кошти не повернув, тому Верховний Суд дійшов висновку, що апеляційний суд не мав жодних підстав відмовляти у стягненні фактично отриманих відповідачем грошових коштів .
Верховний Суд, вивчивши подану касаційну скаргу та додані до неї документи, оскаржувані судові рішення, зробив висновок, що у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити з таких підстав.
Відповідно до пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, крім випадків, якщо: касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи;  справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.
Відповідно до частини шостої статті 19 ЦПК України малозначними справами є: справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб;  справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. 
Частина перша статті 274 ЦПК України визначає, що у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються: малозначні справи, справи, що виникають з трудових відносин та про надання судом дозволу на тимчасовий виїзд дитини за межі України тому з батьків, хто проживає окремо від дитини, у якого відсутня заборгованість зі сплати аліментів та якому відмовлено другим із батьків у наданні нотаріально посвідченої згоди на такий виїзд, а згідно частини другої цієї статті - може бути розглянута будь-яка інша справа, віднесена до юрисдикції суду, за винятком справ, зазначених у частині четвертій цієї статті.
Відповідно до частини четвертої статті 274 ЦПК України, в порядку спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах: що виникають з сімейних відносин, крім спорів про стягнення аліментів збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, розірвання шлюбу та поділ майна подружжя; щодо спадкування; щодо приватизації державного житлового фонду; щодо визнання необґрунтованими активів та їх витребування відповідно до глави 12 цього розділу; в яких ціна позову перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб;  інші вимоги, об`єднані з вимогами у спорах, вказаних у пунктах 1 - 5 цієї частини.
Системний аналіз частини шостої статті 19, статті 274 ЦПК України дає підстави для висновку, що малозначними у цивільному процесі є, справи які (за виключенням справ, які мають розглядатися тільки за правилами загального позовного провадження), є справи, які фактично можна поділити на справи: у яких ціна позову не перевищує 100 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; та справи незначної складності, які визначені судом малозначними, у тому числі малозначні в силу закону з ціною позову, що не перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
При вирішенні питання про розгляд справи в порядку спрощеного або загального позовного провадження суд враховує критерії, визначені в частині третій статті 274 ЦПК України, а саме: ціну позову; значення справи для сторін; обраний позивачем спосіб захисту; категорію та складність справи; обсяг та характер доказів у справі, в тому числі чи потрібно у справі призначити експертизу, викликати свідків тощо; кількість сторін та інших учасників справи; чи становить розгляд справи значний суспільний інтерес; думку сторін щодо необхідності розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження. 
Предметом позову в цій справі є вимога про стягнення суми страхового відшкодування у загальному розмірі 46 457, 46 грн, що не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (2 102,00 грн х 100 = 210 200,00 грн).
Отже, зазначена справа є малозначною у силу вимог закону.
Касаційна скарга та додані до неї матеріали не містять посилання на випадки, передбачені пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, за наявності яких судові рішення у малозначній справі підлягають касаційному оскарженню.
При цьому Верховним Судом також перевірено, чи мають місце обставини, передбачені пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, та зазначених обставин не встановлено.
Водночас за змістом частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Доводи наведені в обґрунтування касаційної скарги, не можуть бути взяті до уваги, оскільки зводяться до необхідності переоцінки судом доказів, що на підставі статті 400 ЦПК України не входить до компетенції суду касаційної інстанції.
Зазначає, що апеляційний суд не врахував висновки Верховного Суду, висловлені у постановах від 03 липня 2019 року у справі №342/180/17 та в постанові від 23 грудня 2019 року  справі № 572/1169/17,  в яких було встановлено те, що банк надав відповідачу кредитні кошти, а відповідач ці кошти не повернув, тому Верховний Суд дійшов висновку, що апеляційний суд не мав жодних підстав відмовляти у стягненні фактично отриманих відповідачем грошових коштів .
Посилання у касаційній скарзі на те , що апеляційний суд не врахував правові висновки, викладені у постановах Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі №342/180/17 та від 23 грудня 2019 року  справі № 572/1169/17 є безпідставними, оскільки висновки суду апеляційної інстанції не суперечать висловленим правовим позиціям Верховного Суду.
Відповідно до вимог пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.
Зазначене відповідає Рекомендаціям № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 07 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.
Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року, § 45; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року, § 37).
При цьому застосування передбаченого законодавством порогу ratione valoris (ціна позову) для подання скарг до верховного суду є правомірною та обгрунтованою вимогою, враховуючи саму суть повноважень верховного суду щодо розгляду лише справ відповідного рівня значущості («Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року, § 36).
З урахуванням наведеного, оскільки заявник подав касаційну скаргу на судові рішення у малозначній справі, що не підлягають касаційному оскарженню, у відкритті касаційного провадження у справі слід відмовити.
Керуючись статтею 129 Конституції України, пунктом 1 частини шостої, частиною дев`ятою статті 19, пунктом 2 частини третьої статті 389, пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
У Х В А Л И В :
У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Акціонерного товариства «Комерційний банк «ПриватБанк» на постанову Київського апеляційного суду від 15 січня 2020 рокув справі за позовом Акціонерного товариства «Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовити.
Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.
Ухвала оскарженню не підлягає.
 
Судді:                                                                                            В. М. Сімоненко
 
                                                                                                             С. Ю. Мартєв
 
                                                                                                             Є. В. Петров