Справа № 344/13108/19 
Провадження № 22-ц/4808/662/20 
Головуючий у 1 інстанції Домбровська Г. В. 
Суддя-доповідач Томин 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 червня 2020 року м. Івано-Франківськ
Івано-Франківський апеляційний суд в складі:
головуючої                        Томин О.О.
суддів:                                Мелінишин Г.П., Пнівчук О.В.
за участю секретаря        Капущак С.В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Івано-Франківського міського суду, ухвалене суддею Домбровською Г.В. 4 лютого 2020 року в м. Івано-Франківську, повний текст якого виготовлено 17 лютого 2020 року, у справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,
в с т а н о в и в:
У липні 2019 року АТ КБ «ПриватБанк» звернулось в суд з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.
Свій позов мотивує тим, що відповідно до договору б/н від 21.01.2010 року, укладеного між ПАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк», та ОСОБА_1 , остання отримала кредит у розмірі 6800,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.
Відповідач підтвердила свою згоду на те, що підписана Заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг та Тарифами банку складають між нею та банком Кредитний договір, що підтверджується її підписом у Заяві.
Банк в повному обсязі виконав зобов`язання, визначені Договором, надавши відповідачу кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок.
Відповідач свої зобов`язання за даним Договором не виконує, а саме не надає своєчасно грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, у зв`язку з чим у неї станом на 30.06.2019 року виникла заборгованість у розмірі 458384,60 грн., яка складається з: 6795,77 грн. – заборгованість за тілом кредиту; 446555,51 грн. – заборгованість за процентами за користування кредитом; 5033,32 грн. – заборгованість за пенею та комісією.
Посилаючись на право кредитора вимагати від боржника повернення будь-якої частини заборгованості за кредитом, просить стягнути 6795,77 грн. заборгованості за тілом кредиту та 120153,40 грн. заборгованості за нарахованими відсотками за користування кредитом за період з 21.11.2010 року по 30.12.2017 року.
З огляду на наведене просило позов задовольнити.
Рішенням Івано-Франківського міського суду від 4 лютого 2020 року в задоволенні позову відмовлено.
Не погоджуючись із вказаним рішенням, АТ КБ «ПриватБанк» подало апеляційну скаргу. Вважає його таким, що винесене з порушенням норм матеріального і процесуального права та за недостатнього дослідження письмових доказів і обставин справи, що мають значення для неї.
На його думку, є помилковим висновок суду, що відповідачем сплачено заборгованість за тілом кредиту, адже особливістю укладеного кредитного договору є те, що відповідачу була видана кредитна картка «Універсальна» з поновлюваною кредитною лінією.
Тобто, це кредит, що надається банком клієнту в межах встановленого ліміту заборгованості, який використовується повністю або частинами і поновлюється в міру погашення раніше виданого кредиту.
Із Виписки по рахунку вбачається, що відповідач отримувала кредитні кошти, потім частково їх погашала, потім знову ними користувалась в межах кредитного ліміту, а тому висновок суду про сплату відповідачем боргу за тілом є помилковим.
Крім того, встановивши, що банк надав відповідачу кредит, а відповідач його не повернув, суд не мав жодних підстав відмовляти у стягненні відсотків по кредиту.
Також вважає, що суд, не маючи обґрунтованих доказів проти вимог позивача, замість посилань на факти в обґрунтування оскаржуваного рішення послався на судову практику Верховного Суду, яка не є і не може бути доказовою базою по справі.
У даній справі Договір у встановленому законом порядку не оспорювався відповідачем і не визнавався недійсним, як і не оспорювалось укладення чи не укладення Кредитного договору, що свідчить про згоду з усіма умовами Кредитного договору.
З огляду на наведене просить скасувати рішення Іванно-Франківського міського суду від 4 лютого 2020 року та постановити нове, яким позов задовольнити.
ОСОБА_1 подала відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначає, що з Розрахунку заборгованості вбачається, що ще у 2013 році нею було повністю виплачено заборгованість за тілом кредиту у розмірі 6800,00 грн. Що ж стосується вимоги про стягнення з неї відсотків за користування кредитом, то зазначає, що у Анкеті-заяві не зазначено відсоткову ставку, а тому судом вірно застосовано висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 3 липня 2019 року по справі №342/180/17.
Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, оскаржуване судове рішення – без змін.
В судовому засіданні апеляційного суду в режимі відеоконференції представник апелянта Рокетська С ОСОБА_2 доводи апеляційної скарги підтримала з мотивів, наведених у ній.
Відповідач в судове засідання апеляційного суду не з`явилася, повідомлялася про час та місце розгляду справи належним чином, належних доказів поважності своєї неявки суду не подала.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з наступних підстав.
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_3 21.01.2010 року підписала Анкету-заяву про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку (а.с. 7).
В матеріалах справи наявні також Витяг із Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку (а.с. 8, 9-32).
З повідомлення від 20.09.2019 року №30.1.0.0/2-20190719/264 вбачається, що ОСОБА_1 отримала згідно договору три картки: НОМЕР_1 , НОМЕР_2 та НОМЕР_3 (а.с. 89).
З Виписки по картці відповідача вбачається, що вона користувалася кредитними коштами шляхом зняття їх з кредитної карти, здійснювала платежі, а також поповнювала карту (а.с. 83-86).
Згідно наданого банком розрахунку заборгованість за договором б/н від 21.01.2010 року станом на 30.06.2019 року становить 458384,60 грн. і складається з: 6795,77 грн. – заборгованість за тілом кредиту; 446555,51 грн. – заборгованість за процентами за користування кредитом; 5033,32 грн. – заборгованість за пенею та комісією (а.с. 5-6).
Посилаючись на право кредитора вимагати від боржника повернення будь-якої частини заборгованості за кредитом, банк просить стягнути 6795,77 грн. заборгованості за тілом кредиту та 120153,40 грн. заборгованості за нарахованими відсотками за користування кредитом за період з 21.11.2010 року по 30.12.2017 року.
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що заборгованість за тілом кредиту погашена відповідачем, а вимоги про стягнення відсотків не підлягають задоволенню, оскільки у Анкеті-заяві від 21.01.2010 року не зазначено базової відсоткової ставки.
Однак, апеляційний суд не може в повній мірі погодитися із такими висновками з огляду на наступне.
Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).
Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Згідно статті 1055 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним.
Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.
За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (у даному випадку ПАТ КБ «ПриватБанк»).
Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.
За змістом статті 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.
Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.
Таким чином, у разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами поділяються на встановлені законом (розмір та підстави, стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави, стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).
Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.
За правилами ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Частиною 1 ст. 77 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.
Згідно з ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
У Анкеті-заяві позичальника від 21.01.2010 року процентна ставка не зазначена (а.с. 7).
Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, у тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого Розрахунку кредитної заборгованості за договором від 21.01.2010 року, посилався на Витяг з Умов та Правил надання банківських послуг та Витяг з Тарифів банку, як невід`ємну частину спірного договору.
Разом з тим, ні Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна», ні Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку не містять підпису відповідача (а.с. 8, 9-32).
Матеріали справи не містять і підтверджень того, що саме ці Витяг з Тарифів та Витяг з Умов розуміла відповідач, ознайомилася і погодилася з ними, підписуючи Заяву про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та, зокрема саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви розмірах і порядках нарахування.
За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.
Надані позивачем Правила надання банківських послуг ПриватБанку, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою Кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в Анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останнім і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору.
Отже відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами.
Вимог про стягнення процентів за користування позиченими коштами та інших сум за прострочення виконання грошового зобов`язання, з підстав та у розмірах встановлених актами законодавства, зокрема статтями 625, 1048 ЦК України позивач не пред`являв.
Згідно з пунктом 22 частини першої статті 1 Закону України «Про захист прав споживачів» споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.
Конституційний Суд України у рішенні у справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_4 щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» від 11.07.2013 року у справі № 1-12/2013 зазначив, що з огляду на приписи частини четвертої статті 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту.
Таким чином, відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з відповідачем ПАТ КБ «ПриватБанк» дотрималося вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» щодо повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2019 року у справі №342/180/17.
Розглянувши справу на підставі наданих доказів, суд першої інстанції, дійшов законного та обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог АТ КБ «Приватбанк» про стягнення із ОСОБА_1 заборгованості по процентах.
Разом з тим, вирішуючи спір, суд першої інстанції зробив неправильний висновок про відсутність підстав для стягнення на користь банку 6795,77 грн. заборгованості за тілом кредиту, вважаючи сплачені відповідачем кошти такими, що сплачені на погашення тіла кредиту, оскільки відсутні докази, які б свідчили про обґрунтованість зарахування таких сум за заявою сторони саме на погашення тіла кредиту, чи на наявність таких узгоджених сторонами умов укладеного кредитного договору. Також суд не врахував, що зарахування зустрічних вимог згідно частини другої статті 601 ЦК України може здійснюватися лише за заявою однієї із сторін, а не за ініціативою суду.
Крім того, з Виписки по рахунку вбачається, що відповідач після внесення коштів на погашення заборгованості, знову ними користувалась, що спростовує висновки суду першої інстанції про відсутність підстав для стягнення з неї тіла кредиту (а.с. 83).
Також слід зазначити, що укладений між сторонами кредитний договір від 21.01.2010 року у вигляді Анкети-заяви, підписаної сторонами, не містить і строку повернення кредиту (користування ним).
Однак, враховуючи, що фактично отримані та використані позичальником кошти у добровільному порядку АТ КБ «ПриватБанк» не повернуті, а також вимоги частини другої статті 530 ЦК України за змістом якої, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, що свідчить про порушення його прав, колегія суддів погоджується, що він вправі вимагати захисту своїх прав через суд - шляхом зобов`язання виконати боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів.
В силу пункту другого частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Таким чином, апеляційна скарга АТ КБ «ПриватБанк» підлягає частковому задоволенню, а рішення Івано-Франківського міського суду від 4 лютого 2020 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості за тілом кредиту в розмірі 6795,77 грн. підлягає скасуванню з ухваленням в цій частині нового рішення про задоволення даних позовних вимог.
Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справу на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, він відповідно змінює розподіл судових витрат.
Згідно з ч.ч. 1, 10 зазначеної статті судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог.
Тому з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір за подачу позову - 102,83 грн. та апеляційної скарги – 154,25 грн. а всього - 257,08 грн.
Частиною шостою ст. 19 ЦПК України визначено, що справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; справи незначної складності є малозначними справами.
Оскільки ціна позову у даній справі не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, справа незначної складності, то вона відноситься до малозначних справ.
За приписами п. 2 ч. 3 ст.389 ЦПК України судові рішення у малозначних справах не підлягають касаційному оскарженню.
Керуючись ст.ст. 374, 376, 381-384, 389 ЦПК України, суд
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити частково.
Рішення Івано-Франківського міського суду від 4 лютого 2020 року в частині відмови у задоволенні позову про стягнення заборгованості за тілом кредиту та стягненні судового збору скасувати, ухвалити в цій частині нове рішення.
Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН: НОМЕР_4 , яка проживає за адресою: АДРЕСА_1 ) на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» (ЄДРПОУ: 14360570, адреса: вул. Грушевського, 1Д, м. Київ, 01001) 6795 (шість тисяч сімсот дев`яносто п`ять) грн. 77 коп. заборгованості по тілу кредиту за Кредитним договором б/н від 21.01.2010 року.
Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН: НОМЕР_4 , яка проживає за адресою: АДРЕСА_1 ) на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» (ЄДРПОУ: 14360570, адреса: вул. Грушевського, 1Д, м. Київ, 01001) 257 (двісті п`ятдесят сім) грн. 08 коп. витрат по оплаті судового збору.
В іншій частині судове рішення залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня прийняття, касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.
Повний текст постанови складено 4 червня 2020 року.

Головуюча:                                                                О.О. Томин
Судді:                                                                        Г.П. Мелінишин
                                                                               О.В. Пнівчук