Ухвала
 
19 березня 2020 року
м. Київ
 
справа  № 431/4687/19
провадження № 61-4936ск20
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: 
Стрільчука В. А. (суддя-доповідач), Карпенко С. О., Тітова М. Ю.,
 
розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Луганського апеляційного суду від 04 лютого 2020 року в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором,
 
ВСТАНОВИВ:
 
У серпні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з указаним позовом, в якому просила: стягнути з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на її користь заборгованість за кредитним договором від 12 березня 2014 року № 4260 в розмірі 28 485,39 грн; стягнути з ОСОБА_2 та ОСОБА_4 на її користь заборгованість за кредитним договором від 12 березня 2014 року № 4260 в розмірі 28 485,39 грн; стягнути з ОСОБА_2 на її користь заборгованість за кредитним договором від 23 квітня 2015 року № 4855 в розмірі 5 220,85 грн і за кредитним договором від 01 липня 2015 року № 4895 - в розмірі 7 408,76 грн.
 
Позов ОСОБА_1 обґрунтовано тим, що 12 березня 2014 року між Кредитною спілкою «Імперіал ЛТД» (далі - КС «Імперіал ЛТД») та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір № 4260, за умовами якого позичальник отримав кредит в розмірі 5 200 грн. Згідно з п. 3.1 договору плата за користування кредитом становила 70 % річних від загальної суми залишку кредиту за кожен день користування кредитом. Строк дії договору становив 24 фактичних місяці від дати отримання боржником кредиту, але в будь-якому випадку - до повного виконання позичальником зобов`язань. Цього ж дня між КС «Імперіал ЛТД», ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було укладено договір поруки № 4260/1, за умовами якого ОСОБА_3 погодився відповідати за зобов`язаннями ОСОБА_2 , що випливають з кредитного договору. 12 березня 2014 року між КС «Імперіал ЛТД», ОСОБА_2 та ОСОБА_4 було укладено договір поруки № 4260/2, за умовами якого ОСОБА_4 погодився відповідати за зобов`язаннями ОСОБА_2 , що випливають з кредитного договору. За згодою сторін було складено графік погашення кредиту, за яким ОСОБА_2 зобов`язався до 25 числа кожного місяця сплачувати кредит і відсотки за користування кредитом. ОСОБА_2 порушив графік сплати кредиту, у зв`язку з чим станом на 15 січня 2019 року в нього утворилася заборгованість за кредитним договором від 12 березня 2014 року № 4260 в розмірі 28 485,39 грн. 
 
23 квітня 2015 року між КС «Імперіал ЛТД» та ОСОБА_2 було укладено договір кредитної лінії № 4855, за умовами якого позичальник отримав кредит у розмірі 1 000 грн. Відповідно до п. 3.1 договору плата за користування кредитом становила 70 % річних від загальної суми залишку кредиту за кожен день користування кредитом. Строк дії договору становив 12 фактичних місяці від дати отримання боржником кредиту, але в будь-якому випадку - до повного виконання позичальником зобов`язань. 23 квітня 2015 року між КС «Імперіал ЛТД» та ОСОБА_2 було укладено договір застави № 4855, за яким ОСОБА_2 передав у заставу рухоме майно, а КС «Імперіал ЛТД» прийняла його в порядку і на умовах, визначених у договорі. Предметом застави за договором визначено побутову техніку та меблі, оціночна вартість яких погоджена сторонами договору в розмірі 2 000 грн. За згодою сторін було складено графік погашення кредиту, за яким ОСОБА_2 зобов`язався до 25 числа кожного місяця сплачувати кредит і відсотки за користування кредитом. ОСОБА_2 порушив графік сплати кредиту, у зв`язку з чим станом на 15 січня 2019 року в нього утворилася заборгованість за кредитним договором від 23 квітня 2015 року № 4855 в розмірі 5 220,85 грн.
 
01 липня 2015 року між КС «Імперіал ЛТД» та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір № 4895 в розмірі 5 000 грн. Згідно з п. 3.1 договору плата за користування кредитом становила 70 % річних від загальної суми залишку кредиту за кожен день користування кредитом. Строк дії договору становив 24 фактичних місяці від дати отримання боржником кредиту, але в будь-якому випадку - до повного виконання позичальником зобов`язань. Цього ж дня між КС «Імперіал ЛТД» та ОСОБА_2 було укладено договір застави № 4895, за яким ОСОБА_2 передав у заставу рухоме майно, а КС «Імперіал ЛТД» прийняла його в порядку і на умовах, визначених у договорі. Предметом застави за договором визначено - побутову техніку та меблі, оціночна вартість яких погоджена сторонами договору в розмірі 10 000 грн. За згодою сторін було складено графік погашення кредиту, за яким ОСОБА_2 зобов`язався до 25 числа кожного місяця сплачувати кредит і відсотки за користування кредитом. ОСОБА_2 порушив графік сплати кредиту, у зв`язку з чим станом на 15 січня 2019 року в нього утворилася заборгованість за кредитним договором від 01 липня 2015 року № 4895 в розмірі 7 408,76 грн.
 
15 січня 2019 року між ОСОБА_1 і КС «Імперіал ЛТД» було укладено договір відступлення права вимоги, за яким вона набула права вимоги та стала кредитором за кредитними договорами від 12 березня 2014 року № 4260, від 23 квітня 2015 року № 4855, від 01 липня 2015 року № 4895.
 
Заочним рішенням Старобільського районного суду Луганської області від 29 жовтня 2019 року в задоволенні позову відмолено.
 
Постановою Луганського апеляційного суду від 04 лютого 2020 року (повний текст якої складено 07 лютого 2020 року) апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_5 залишено без задоволення, а заочне рішення Старобільського районного суду Луганської області від 29 жовтня 2019 року - без змін.
 
13 березня 2020 року ОСОБА_1 подала засобами поштового зв`язку касаційну скаргу на постанову Луганського апеляційного суду від 04 лютого 2020 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати оскаржуване судове рішення і ухвалити нове рішення про задоволення позову.
 
Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки скарга подана на судове рішення у малозначній справі, що не підлягає касаційному оскарженню.
 
Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню: судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.
 
Відповідно до пункту 1 частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
 
Статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» передбачено, що у 2020 році прожитковий мінімум на одну працездатну особу в розрахунку на місяць установлено в розмірі з 01 січня 2020 року (на час подання касаційної скарги) -  2 102 грн.
 
Ціна позову  в цій справі становить 41 115 грн (28 485,39 грн + 5 220,85 грн + 7 408,76 грн), що станом на 01 січня 2020 року не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (2 102 грн х 100 = 210 200 грн). Тому справа                 № 431/4687/19 є малозначною в силу вимог закону.
 
Малозначна справа є такою в силу своїх властивостей, тому незалежно від того, визнав її такою суд першої чи апеляційної інстанції, враховуючи, що частина шоста статті 19 ЦПК України розміщена у Загальних положеннях цього Кодексу, які поширюються й на касаційне провадження, Верховний Суд вважає за можливе визнати цю справу малозначною.
 
Касаційна скарга та додані до неї матеріали не містять посилання на випадки, передбачені пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, за наявності яких судові рішення у малозначних справах підлягають касаційному оскарженню.
 
Правила, запроваджені законодавцем щодо обмеження права на касаційне оскарження, відповідають Конституції України, за статтею 129 якої основними засадами судочинства є, серед інших, забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.
 
Верховним Судом досліджено та взято до уваги: ціну позову, предмет позову, складність справи, а також значення справи для сторін і суспільства й не встановлено випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.
 
Відповідно до пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.
 
Зазначене відповідає Рекомендаціям № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи      від 07 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цих Рекомендацій скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.
 
Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services                            v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня  1997 року). 
 
Європейський суд з прав людини вказує, що було б важко погодитися з тим, що Верховний Суд у ситуації, коли відповідне національне законодавство дозволило йому відфільтрувати справи, що надходять до нього, має бути пов`язаним з помилками нижчих судів при визначенні питання щодо надання комусь доступу до нього. В іншому випадку це може серйозно заважати роботі Верховного Суду і зробить неможливим виконання Верховним Судом своєї специфічної ролі. У прецедентній практиці Суду вже було підтверджено, що повноваження вищого суду щодо визначення своєї юрисдикції не можуть бути обмежені таким чином (рішення у справі ZUBAC v. CROATIA (Зубац проти Хорватії) від 05 квітня 2018 року).
 
Оскільки оскаржуване заявником судове рішення ухвалено у малозначній справі і воно не підлягає касаційному оскарженню, то у відкритті касаційного провадження у справі необхідно відмовити.
 
Зазначення у постанові Луганського апеляційного суду від 04 лютого 2020 року про можливість оскарження цієї постанови в касаційному порядку не є підставою для перегляду справи судом касаційної інстанції, оскільки такий перегляд не відповідатиме положенням пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод в частині права особи на розгляд справи судом, встановленим законом.
 
У зв`язку з відмовою у відкритті касаційного провадження у справі не підлягає окремому розгляду клопотання заявника про поновлення строку на касаційне оскарження постанови Луганського апеляційного суду від 04 лютого 2020 року.
 
Керуючись статтею 129 Конституції України, пунктом 1 частини шостої, частиною дев`ятою статті 19, пунктом 2 частини третьої статті 389, пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
 
УХВАЛИВ:
 
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Луганського апеляційного суду від 04 лютого 2020 року в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором.
 
Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявнику.
 
Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:	В. А. Стрільчук	
 	 	
 	С. О. Карпенко	
 	 	
 	М. Ю. Тітов