ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
23 червня 2020 року           справа №360/4875/19 

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого судді: Сіваченка І.В., суддів: Гаврищук Т.Г., Блохіна А.А., секретар судового засідання Антонюк А.С., за участі позивача ОСОБА_1 , розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Міністерства оборони України на рішення Луганського окружного адміністративного суду від 17 березня 2020 року (повне судове рішення складено 27 березня 2020 року в м. Сєвєродонецьку) у справі № 360/4875/19 (суддя в І інстанції Шембелян В.С.) за позовом ОСОБА_1 до Міністерства оборони України, ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії,             
                                     
                                                          УСТАНОВИВ:

В листопаді 2019 року адвокат Суткова Р.А. в інтересах ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Міністерства оборони України, в якому просила суд:
- визнати протиправним та скасувати рішення Міністерства оборони України про відмову ОСОБА_1 в призначенні одноразової грошової допомоги як інваліду III групи внаслідок захворювання, пов`язаного із захистом Батьківщини, оформлене протоколом засідання комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум від 05.07.2019 № 88;
- зобов`язати Міністерство оборони України призначити та виплатити ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу у разі настання інвалідності III групи, що настала внаслідок захворювання, пов`язаного із захистом Батьківщини, відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 25.12.2013 № 975 “Про затвердження Порядку призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві” та статей 16, 16-3 Закону України “Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей” у розмірі 250-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на 01 січня 2015 року, з урахуванням раніше виплачених сум.
В обґрунтування позовної заяви зазначено, що 09.11.2015 позивач був звільнений з військової служби. 03.06.2015 під час первинного огляду органами МСЕК позивачу встановлено III групу інвалідності внаслідок захворювання, пов`язаного з проходженням військової служби. 27.05.2019 під час повторного огляду позивачу встановлена III група інвалідності внаслідок захворювання, пов`язаного із захистом Батьківщини, у зв`язку з чим позивач звернувся до Міністерства оборони України з заявою про виплату йому одноразової грошової допомоги. Відповідно до витягу з протоколу засідання комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум від 05.07.2019 № 88, комісія дійшла висновку про відмову в призначенні позивачу одноразової грошової, оскільки зміна групи інвалідності у заявника відбулася понад дворічний термін після первинного встановлення інвалідності та зазначено, що допомога у зв`язку з встановленням III групи інвалідності виплачена в сумі 85260 грн. Позивач вважає таке рішення відповідача протиправним та такими, що не відповідає вимогам законодавства України, що узгоджується з правовою позицією Верховного Суду в постановах від 21.08.2019 в адміністративній справі № 806/2187/18 та від 30.09.2019 в адміністративній справі №825/1380/18.
Рішенням Луганського окружного адміністративного суду від 17 березня 2020 року позов задоволено повністю.
Не погодившись з таким судовим рішенням, Міністерство оборони України подало апеляційну скаргу, в якій просило скасувати рішення місцевого суду, прийняти нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права. 
В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що 03 червня 2015 року органом МСЕК позивачу встановлено III групу інвалідності внаслідок захворювання, пов`язаного з проходженням військової служби. Позивачу було виплачено допомогу в розмірі 85260,00 грн. Відтак, позивач скористався своїм правом на отримання одноразової допомоги у випадку встановлення інвалідності внаслідок захворювання, пов`язаного з проходженням військової служби. 
У подальшому, з 27 травня 2019 року, тобто після закінчення перебігу дворічного строку після первинного встановлення інвалідності, позивачу при повторному огляді встановлено II групу інвалідності внаслідок захворювання, пов`язаного із захистом Батьківщини. Вказав, що зміна групи інвалідності позивача на вищу групу інвалідності відбулась понад дворічний термін після первинного встановлення інвалідності. 
Відповідач зазначив, що законодавство, що діяло станом на дату виникнення спірних правовідносин, допускало можливість виплати грошової допомоги у разі встановлення військовослужбовцю іншої групи інвалідності/ступеня втрати працездатності, однак таке право було обмежено законодавцем дворічним строком з моменту первинного встановлення інвалідності або ступеня втрати працездатності без встановлення інвалідності, в зв`язку з чим доводи позивача про те, що він набув відповідне право, є необґрунтованими, оскільки між встановленням третьої групи інвалідності при первинному огляді, внаслідок захворювання, пов`язаного з проходженням військової служби, та встановленням третьої групи інвалідності внаслідок захворювання, пов`язаного із захистом Батьківщини, минуло більше двох років.
Відтак відповідач вважає, що оскільки зміна групи інвалідності, встановлена при первинному огляді на вищу групу інвалідності при повторному огляді відбулась після спливу дворічного строку, визначеного пунктом 4 статті 16-3 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" та пунктом 8 Порядку № 975, рішення відповідача щодо відмови у призначенні та виплаті одноразової грошової допомоги позивачу є правомірним, а тому відсутні правові підстави для зобов`язання відповідача призначити та виплатити позивачу одноразову грошову допомогу, як інваліду IIІ групи, внаслідок захворювання, пов`язаного із захистом Батьківщини. 
Отже, Комісія Міністерства оборони України спірне рішення щодо відмови позивачу у виплаті одноразової грошової допомоги прийняла правомірно, в зв`язку із чим підстави для задоволення позовних вимог відсутні.
У відзиві на апеляційну скаргу представником позивача висловлено згоду з висновками місцевого суду та прохання залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення – без змін.
В судовому засіданні позивач заперечував проти задоволення апеляційної скарги. Інші особи, які беруть участь в справі, до апеляційного суду не прибули.
Відповідно до ч. 1 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України (далі – КАС України) суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, вважає за необхідне вимоги, викладені в апеляційній скарзі, задовольнити, з наступних підстав.
Судами першої та апеляційної інстанції встановлено наступне.
ОСОБА_1 є учасником бойових дій, що підтверджено посвідченням, виданим від 30.04.2015 серії НОМЕР_1 , а також особою з інвалідністю ІІІ групи, яка має пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни – осіб з інвалідністю внаслідок війни згідно з посвідченням від 05.06.2019 серії НОМЕР_2 та (арк. спр. 11, 12).
Довідкою Сєвєродонецького міського військового комісаріату від 06.06.2019 № 159 підтверджується, що ОСОБА_1 проходив військову службу у Збройних Силах з 01.08.1991 по 09.11.2015 (арк. спр. 91).
09.11.2015 позивача було звільнено з військової служби у запас за пунктом «б» (за станом здоров`я, відповідно до частини шостої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», що підтверджується витягом із наказу від 01.09.2015 № 694 (арк.спр. 89).
03.06.2015 під час первинного огляду органами МСЕК позивачу встановлено III групу інвалідності внаслідок захворювання, пов`язаного з проходженням військової служби, що підтверджується копією виписки з акту огляду медико-соціальною експертною комісією № 157451 від 03.06.2015 (арк.спр.13).
Таким чином, позивачу в період проходження ним військової служби вперше була встановлена ІІІ група інвалідності внаслідок захворювання, пов`язаного з проходженням військової служби.
Відповідно до витягу з протоколу засідання комісії з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги в разі загибелі (смерті), каліцтва або інвалідності військовослужбовців та інвалідності осіб, звільнених з військової служби від 21.08.2015 № 31, комісія дійшла висновку про можливість призначення одноразової грошової допомоги відповідно до постанови КМУ від 25.12.2013 № 975 майору ОСОБА_1 , який є інвалідом ІІІ групи внаслідок захворювання, пов`язаного з проходженням військової служби, на підставі довідки МСЕК серії 12 ААА № 157451 від 03.06.2015 у розмірі 70-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на дату встановлення інвалідності в сумі 85260,00 грн (арк.спр.108).
Зі змісту позовних вимог, в яких позивач просить суд зобов`язати відповідача призначити йому одноразову допомогу з урахуванням раніше виплачених сум, суд робить висновок, що позивач визнає і не оспорює факт виплати йому в 2015 році одноразової допомоги в зазначеному розмірі. 
Згідно з витягом з протоколу засідання Військово-лікарської комісії Північного регіону по встановленню причинного зв`язку захворювань, поранень, контузій, травм, каліцтв у колишніх військовослужбовців №59 від 05.02.2019, встановлено причинно-наслідковий зв`язок між захворюваннями позивача та виконанням ним обов`язків служби під час захисту Батьківщини (а.с.15).
27.05.2019 під час повторного огляду позивачу встановлена III група інвалідності внаслідок захворювання, пов`язаного із захистом Батьківщини, що підтверджується довідкою до акту огляду медико-соціальною експертною комісією № 142134 від 27.05.2019 (арк.спр.14).
Таким чином, останнім оглядом МСЕК позивачу була встановлена інша причина інвалідності, сама група інвалідності залишилася незмінною, а саме - III група інвалідності.
06.06.2019 ОСОБА_1 звернувся до Міністерства оборони України з заявою про виплату йому одноразової грошової допомоги, у зв`язку з встановленням III групи інвалідності внаслідок поранення та захворювання, пов`язаного із захистом Батьківщини (арк.спр.77).
Відповідно до витягу з протоколу засідання комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум від 05.07.2019 № 88, розглянувши подані документи, комісія дійшла висновку про відмову в призначенні одноразової грошової допомоги, оскільки зміна групи інвалідності у ОСОБА_1 відбулася понад дворічний термін після первинного встановлення інвалідності. Зазначено, що допомога у зв`язку з встановленням ІІІ групи інвалідності виплачена в сумі 85260,00 грн (арк.спр. 95). 
Отже, суд дійшов висновку, що відповідач помилково зазначив в протоколі від 05.07.2019 № 88, а також у відзиві, що понад дворічний термін відбулася зміна групи інвалідності позивача, а не зміна в підставі інвалідності. Однак, підставою для відмови позивачу в призначенні допомоги є саме посилання відповідача на ті обставини, що такі зміни були встановлені медичним оглядом, що відбувся по закінченню двох років після первинного встановлення інвалідності. Приймаючи оскаржене рішення, комісія керувалася вимогами абзацу другого пункту 4 статті 16-3 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», що прямо зазначено в протоколі.
Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд керується такими вимогами чинного законодавства.
Спірні правовідносини, що склались між сторонами, регулюються Конституцією України, Законом України від 20.12.1991 № 2011-XII «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (далі - Закон № 2011-XII), який визначає основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі, та Порядком призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2013 року №975 (далі - Порядок №975).
В силу вимог ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно ч.1 ст.16 Закону № 2011-XII одноразова грошова допомога у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві, - гарантована державою виплата, що здійснюється особам, які згідно з цим Законом мають право на її отримання.
Частиною другою статті 16 цього ж Закону встановлено вичерпний перелік підстав, за наявності яких призначається і виплачується одноразова грошова допомога.
Згідно з вимогами п.5 ч.2 ст.16 Закону № 2011-XII одноразова грошова допомога призначається і виплачується у разі встановлення військовослужбовцю інвалідності, що настала в період проходження ним військової служби або внаслідок захворювання, пов`язаного з проходженням ним військової служби, або встановлення особі, звільненій з військової служби, інвалідності не пізніше ніж через три місяці після звільнення її з військової служби чи після закінчення тримісячного строку, але внаслідок захворювання або нещасного випадку, що мали місце в період проходження зазначеної служби (редакція норми, чинна на час первинного встановлення інвалідності).
Отже, позивач як особа, якій інвалідність ІІІ групи встановлена внаслідок захворювання, пов`язаного з проходженням військової служби, отримав допомогу у розмірі, що передбачала норма ч.2 статті 16-2 Закону № 2011-XII (в чинній на той час редакції), а саме: одноразова грошова допомога у випадках, зазначених у підпунктах 5-9 пункту 2 статті 16 цього Закону, призначається і виплачується залежно від встановленої військовослужбовцю, військовозобов`язаному або резервісту інвалідності та ступеня втрати ним працездатності у розмірі, визначеному Кабінетом Міністрів України. При цьому у випадках, зазначених у підпункті 5 пункту 2 статті 16 цього Закону, розмір одноразової грошової допомоги не може бути меншим за 70-кратний прожитковий мінімум, встановлений законом для працездатних осіб.
Відповідно до п.4 ч.2 ст.16 Закону №2011-XII (в редакції, чинній на час повторного огляду МСЕК позивача 27.05.2019) одноразова грошова допомога призначається і виплачується у разі встановлення військовослужбовцю (крім військовослужбовців строкової служби) інвалідності, що настала внаслідок поранення (контузії, травми або каліцтва), отриманого ним під час виконання обов`язків військової служби або внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням ним обов`язків військової служби, чи встановлення інвалідності особі після її звільнення з військової служби внаслідок причин, зазначених у цьому підпункті.
Відповідно до пункту «б» частини 1 статті 16-2 цього ж Закону (в редакції, чинній на час повторного огляду МСЕК позивача 27.05.2019) одноразова грошова допомога призначається і виплачується у розмірі 400-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на 1 січня календарного року, - у разі встановлення військовослужбовцю інвалідності I групи, 300-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на 1 січня календарного року, - у разі встановлення військовослужбовцю інвалідності II групи, 250-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на 1 січня календарного року, - у разі встановлення військовослужбовцю інвалідності III групи (підпункт 4 пункту 2 статті 16 цього Закону).
Ключовим правовим питанням у справі є правильність застосування до спірних правовідносин абз. 2 п. 4 ст. 16-3 Закону № 2011-XII та п. 8 Порядку № 975.
З урахуванням частої зміни законодавства, у справах цієї категорії насамперед потрібно встановити, які правові норми регулюють відносини сторін на час виникнення спору.
Первинно ІІІ група інвалідності встановлена позивачеві з 03.06.2015 (а.с.13).
Спір виник щодо права позивача на отримання одноразової грошової допомоги у зв`язку із повторним встановленням йому ІІІ групи інвалідності з 27.05.2019 (а.с.14).
Відповідно до абз. 3 п. 3 Порядку № 975 днем виникнення права на отримання одноразової грошової допомоги у разі встановлення інвалідності є дата, що зазначена у довідці медико-соціальної експертної комісії.
Отже, до спірних відносин застосовується законодавство, що діяло на 27.05.2019.
Згідно з пунктом 4 статті 16-3 Закону № 2011-XII, який набрав чинності з 01.01.2014, якщо протягом двох років військовослужбовцю, військовозобов`язаному або резервісту після первинного встановлення інвалідності або ступеня втрати працездатності без встановлення інвалідності під час повторного огляду буде встановлено вищу групу інвалідності або більший відсоток втрати працездатності, що дає їм право на отримання одноразової грошової допомоги в більшому розмірі, виплата провадиться з урахуванням раніше виплаченої суми.
Положення пункту 4 статті 16-3 Закону № 2011-XII застосовується до правовідносин, що виникли після набрання ним чинності, тобто після 01.01.2014.
Згодом, Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 06.12.2016 № 1774-VIII (набрав чинності з 01.01.2017) пункт 4 статті 16-3 Закону № 2011-XII доповнено абзацом другим такого змісту: «У разі зміни групи інвалідності, її причини або ступеня втрати працездатності понад дворічний термін після первинного встановлення інвалідності виплата одноразової грошової допомоги у зв`язку із змінами, що відбулися, не здійснюється».
Обидві ці норми пункту 4 статті 16-3 Закону (абз. 1 і 2) передбачають обмеження строку, протягом якого зміна групи інвалідності, її причини або ступеня втрати працездатності можуть бути підставою для виплати одноразової грошової допомоги, дворічним строком. Дворічний строк обчислюється з часу первинного встановлення інвалідності.
Правовідносини щодо первинного встановлення інвалідності виникли після набрання чинності зазначеним Законом, тому пункт 4 статті 16-3 Закону № 2011-XII застосовується до позивача.
Суд звертає увагу, що на час первинного встановлення інвалідності позивачеві (03.06.2015) правова норма, яка обмежує право на перегляд розміру одноразової грошової допомоги дворічним строком, вже діяла.
З дня первинного встановлення інвалідності (03.06.2015) до дня повторного встановлення ІІІ групи інвалідності (27.05.2019) минуло понад два роки. Відтак, позивач не має права на отримання одноразової грошової допомоги в більшому розмірі.
Відповідно до п. 4 ст. 16-3 Закону № 2011-XII дворічний строк обчислюється з дня первинного встановлення інвалідності або ступеня втрати працездатності без встановлення інвалідності. При цьому причина інвалідності (ступеня втрати працездатності) для обчислення строку самостійного правового значення не має.
Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 21 серпня 2019 року у справі № 806/2187/18.
Застосування місцевим судом правової позиції, яка була висловлена Верховним Судом у постанові від 20.03.2018 у справі № 295/3091/17, є помилковим, оскільки за фактичними обставинами в ній позивачеві було встановлено ІІІ групу інвалідності з 07.12.2012, а ІІ групу – з 23.01.2017, тобто, ця постанова вирішує спір за іншого правового регулювання. Норми матеріального права, які тлумачив суд, діяли в іншій редакції. За таких обставин ця постанова не може мати прецедентного характеру у справі, що розглядається.  
Стосовно рішень Верховного Суду від 21 червня 2018 року у справі № 760/11440/17 (№ К/9901/41104/18) та від 30 вересня 2019 року у справі № 825/1380/18 (№ К/9901/58213/18), в них зазначено, що застосування дворічного строку можливо до правовідносин, що виникли з набранням чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 06.12.2016 № 1774-VIII (набрав чинності з 01.01.2017), яким пункт 4 статті 16-3 Закону № 2011-XII доповнено абзацом другим такого змісту: «У разі зміни групи інвалідності, її причини або ступеня втрати працездатності понад дворічний термін після первинного встановлення інвалідності виплата одноразової грошової допомоги у зв`язку із змінами, що відбулися, не здійснюється».
Проте, абзацом першим пункту 4 статті 16-3 Закону № 2011-XII, який набрав чинності з 01.01.2014, вже було передбачено, що якщо протягом двох років військовослужбовцю, військовозобов`язаному або резервісту після первинного встановлення інвалідності або ступеня втрати працездатності без встановлення інвалідності під час повторного огляду буде встановлено вищу групу інвалідності або більший відсоток втрати працездатності, що дає їм право на отримання одноразової грошової допомоги в більшому розмірі, виплата провадиться з урахуванням раніше виплаченої суми. Тобто, саме право на право на отримання одноразової грошової допомоги в більшому розмірі вже з 01.01.2014 було пов`язано з тим, що встановлення вищої групи інвалідності або більшого відсотка втрати працездатності мало місце протягом двох років після первинного встановлення інвалідності або ступеня втрати працездатності без встановлення інвалідності.
При цьому в своїх постановах, ухвалених пізніше в часі, Верховний Суд неодноразово зазначав, що вказаний вище дворічний строк застосовується до правовідносин, які виникли саме з 01.01.2014 (наприклад, від 08.04.2020 у справі № 2340/4941/18, від 23.04.2020 у справі № 0640/4044/18, від 27.04.2020 у справі № 825/1536/18). 
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції при постановленні оскаржуваного рішення допустив порушення норм матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення місцевого суду – скасуванню.
Відповідно до положень ч.1 ст. 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового судового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального та процесуального права.
Законодавством не передбачено відшкодування судового збору, сплаченого суб`єктом владних повноважень, у разі задоволення апеляційної скарги.
Керуючись статтями  250, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства  України, -          

                                                    ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Міністерства оборони України – задовольнити.
Рішення Луганського окружного адміністративного суду від 17 березня 2020 року у справі № 360/4875/19 – скасувати.
Прийняти нову постанову.
У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Міністерства оборони України, ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії – відмовити.
Повне судове рішення – 23 червня 2020 року.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення в порядку, передбаченому статтею 328 Кодексу адміністративного судочинства України.
Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строк касаційного оскарження продовжуються на строк дії такого карантину.

Головуючий суддя                                                                                 І. В. Сіваченко

Судді                                                                                            А. А. Блохін                              

                                                                                                    Т. Г. Гаврищук