Постанова                                       
Іменем України 
 
10 червня 2020 року                                                                     
м. Київ
                                                                                
справа № 303/1557/15-ц
 
провадження № 61-16328св18 
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:
 
головуючого - Висоцької В. С., 
суддів: Грушицького А. І., Калараша А. А., Литвиненко І. В. (суддя-доповідач), Фаловської І. М., 
 
учасники справи:
 
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , Горондівська сільська рада,
третя особа - приватний нотаріус Мукачівського районного нотаріального округу Вімерт Владислав Іванович,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на постанову Апеляційного суду Закарпатської області від 29 січня 2018 року у складі суддів: Джуги С. Д.,                         Куштана Б. П., Мацунича М. В.
 
у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , Горондівської сільської ради, третя особа - приватний нотаріус Мукачівського районного нотаріального округу Вімерт Владислав Іванович, про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за заповітом, витребування майна, визнання права власності на майно в порядку спадкування, 
 
ВСТАНОВИВ:
 
ОПИСОВА ЧАСТИНА
Короткий зміст позовних вимог
У березні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , Горондівської сільської ради, третя особа - приватний нотаріус Мукачівського районного нотаріального округу Вімерт В. І., про визнання договору купівлі-продажу недійсним та витребування майна з чужого незаконного володіння, який уточнив у процесі розгляду справи, посилаючись на те, що 30 жовтня 2001 року його баба        ОСОБА_4 склала заповіт, згідно з яким усе належне їй майно заповіла йому. 
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 померла, після її смерті відкрилася спадщина, в тому числі і на будинок АДРЕСА_1 . 
26 листопада 2008 року йому Мукачівською районного державною нотаріальною конторою було видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом на 7/8 частин зазначеного житлового будинку.
На час відкриття спадщини у спірному будинку разом із спадкодавцем проживала її невістка ОСОБА_5 , яка звернулася до суду із позовом про визнання недійсним рішення Виконавчого комітету від 27 липня 2006 року № 80 «Про оформлення права власності та реєстрацію житлового будинку» на підставі якого було оформлено право власності на будинок за померлим ОСОБА_6 та ОСОБА_4 в рівних частках, видано свідоцтво про право власності на зазначене нерухоме майно на ім`я                    ОСОБА_6 та ОСОБА_4 по 1/2 частині та проведено державну реєстрацію права власності на це майно за ними.
Рішенням Мукачівського міськрайонного суду від 02 жовтня 2008 року позов було задоволено, проте в подальшому зазначене судове рішення було скасовано за заявою ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення.
У подальшому рішенням Апеляційного суду Закарпатської області від 18 січня                     2013 року скасовано рішення Мукачівського міськрайонного суду від 18 червня              2012 року, яким визнано недійсним рішення Виконавчого комітету Горондівської сільської ради від 27 липня 2006 року № 80 про оформлення права на спірне домоволодіння за померлим ОСОБА_6 та ОСОБА_4 у рівних частках, скасовано свідоцтво про право власності від 22 березня 2008 року та державну реєстрацію права власності на це майно.
У травні 2014 року він звернувся до суду з позовом про визнання права власності на спадкове майно. Проте, під час розгляду справи дізнався про те, що 10 листопада 2010 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 було укладено нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу частини спірного житлового будинку під літерою «Б» загальною площею 46,4 кв. м, літерою «В» - сарай, літерою «Г» - вбиральня, літерою «Д» - сарай.
Зазначений договір було укладено в той час коли рішення суду на підставі якого ОСОБА_5 набула право власності на частину спірного житлового будинку було скасовано.
ІНФОРМАЦІЯ_2 померла ОСОБА_5 .
Враховуючи викладене, ОСОБА_1 просив: 
- визнати недійсним та скасувати договір купівлі-продажу від 10 листопада                         2008 року, посвідчений приватним нотаріусом Мукачівського районного округу Вімерт В. І., згідно з яким ОСОБА_5 продала частину будинку № НОМЕР_1 під літерою «Б» загальною площею 46,4 кв. м, під літерою «В» - сарай, під літерою «Г» - вбиральня, під літерою «Д» - сарай, покупцю ОСОБА_2 по АДРЕСА_1 , зареєстрований в реєстрі під № 1413;
- витребувати від ОСОБА_2 на його користь спадкове майно, що залишилося після смерті  ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 ;
- визнати за ОСОБА_1 право приватної власності на зазначений будинок в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_7 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Ухвалою Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 07 грудня 2016 року, з урахуванням ухвали цього ж суду від 13 січня 2017 року про виправлення описки, залучено до участі у справі як відповідача ОСОБА_3 .
Ухвалою Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 13 березня 2017 року позовну заяву ОСОБА_8 в інтересах ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , Горондівської сільської ради Мукачівського району, третя особа - приватний нотаріус Мукачівського районного нотаріального округу Вімерт В. І., про визнання недійсним договору купівлі-продажу частини будинку АДРЕСА_1 , укладеного 10 листопада 2008 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 залишено без розгляду.
 
Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій
Рішенням Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 13 березня 2017 року в задоволенні позову відмовлено.
Рішення місцевого суду мотивоване тим, що на час смерті ОСОБА_4 не набула права власності на будинок АДРЕСА_1 , тому заначений будинок не може бути успадкований спадкоємцем                  ОСОБА_1 , у зв`язку з тим, що відсутні правовстановлюючі документи на такий за спадкодавцем.  
Постановою Апеляційного суду Закарпатської області від 29 січня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 13 березня 2017 року скасовано та ухвалено нове рішення про часткове задоволення позову.
Визнано недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 27 серпня                2014 року на будинок АДРЕСА_1 , видане державним нотаріусом Мукачівської районної державної нотаріальної контори Шпеник М. Ю. та ім`я ОСОБА_3 , зареєстрованого в реєстрі за № 1-476.
Витребувано від ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 7/8 частин спадкового майна, що залишилося після смерті ОСОБА_4 і складається із: житлового будинку, позначеного у плані літерою А загальною площею 240,10 кв. м, житловою площею 64,30 кв. м, та належних до нього надвірних споруд і прибудов: Е-сарай, Ж-вбиральня, №№ 1-3 - споруди, Н-колодязь, розташованих за адресою: АДРЕСА_1 .
Витребувано від ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 7/8 частин спадкового майна, що залишилося після смерті ОСОБА_4 і складається із: житлового будинку, позначеного у плані літерою Б загальною площею 46,4 кв. м, житловою площею 18,7 кв. м, та належних до нього надвірних споруд і прибудов: літера В-сарай; літера Г-вбиральня, літера Д-сарай.
В решті заявлених вимог ОСОБА_1 відмовлено. 
Приймаючи постанову про часткове задоволення позову, апеляційний суд виходив з того, що спадкоємцями першої черги, які прийняли спадщину за померлим ІНФОРМАЦІЯ_3   ОСОБА_6  відповідно до статті 529 ЦК УРСР є: ОСОБА_4 (дружина) та ОСОБА_1 (син померлого), оскільки дані особи проживали та були зареєстровані разом з ОСОБА_6 , не відмовилися від прийняття спадщини і фактично вступили в управління або володіння спадковим майном, тому належну ОСОБА_6 частку спадкового майна в 1/2 частині спадкують його дружина та його син кожний по                 1/4 частині.
ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_1 (син) помер. Спадкоємцями першої черги, які разом з ним проживали, були зареєстровані і прийняли за ним спадщину, яка йому належала в 1/4 частині спадкового майна, є його мати - ОСОБА_4 та його дружина -                 ОСОБА_5 по 1/8 частині (1/4 : 2).
Тому після смерті ОСОБА_4 залишилося вище вказане спадкове майно, яке складається з 7/8 частин (1/2 + 1/4 = 3/4 + 1/8 = 7/8), яке з часу відкриття спадщини належить спадкоємцю за заповітом - позивачу ОСОБА_1 , а 1/8 частини спадкового майна належить спадкоємцю за померлою ОСОБА_5 відповідачу ОСОБА_3 , який прийняв спадщину за заповітом за померлою ОСОБА_5 , тому видачею 27 серпня 2014 року державним нотаріусом свідоцтва про право на спадщину за заповітом на будинок АДРЕСА_1 ім`я ОСОБА_3 і більше того, на підставі скасованого рішення суду, порушено спадкові права позивача.
Належне позивачу спадкове майно за померлою ОСОБА_4 (7/8 частин) вибуло з його володіння поза його волею і перебуває у незаконному володінні відповідачів ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , тому ОСОБА_1 має право на захист порушених його прав шляхом витребування від відповідачів даного майна.
Відмовляючи у задоволенні позову в частині позовних вимог про визнання за позивачем права приватної власності на будинок АДРЕСА_1 в порядку спадкування, суд апеляційної інстанції виходив з того, що позивачем не надано доказів про технічний стан будинку станом на момент звернення до суду з позовом, висновків спеціалістів щодо технічного стану будинку, дотримання санітарних, протипожежних вимог. 
Додатковою постановою Апеляційного суду Закарпатської області від 07 травня  2018 року заяву ОСОБА_1 про ухвалення додаткового рішення задоволено частково. Стягнуто з  ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь  ОСОБА_1  понесені судові витрати в розмірі по 2 138,87 грн з кожного.
Додаткова постанова мотивована тим, що апеляційний суд не вирішив питання про судові витрати, що понесені позивачем за подання позовної заяви та апеляційної скарги.
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги
У квітні 2018 року  ОСОБА_2 та ОСОБА_3 подали до Верховного Суду касаційну скаргу на постанову Апеляційного суду Закарпатської області від 29 січня 2018 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просили скасувати оскаржуване судове рішення і залишити в силі рішення суду першої інстанції.
 
Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу
Касаційна скарга мотивована тим, що ОСОБА_1 не є і не був на час укладення договору купівлі-продажу стороною чи будь-якою іншою заінтересованою особою щодо укладеного правочину (договору купівлі-продажу від 11 жовтня 2010 року), тому у нього відсутнє право на звернення до суду.
Задовольняючи позовну вимогу про витребування майна від ОСОБА_2 , не скасувавши при цьому правочин, яким було набуто право власності на спірну частину домоволодіння, а також не вирішивши питання зворотного обов`язку відшкодування вартості майна, набутого добросовісним набувачем, апеляційний суд порушив норми матеріального права.
Земельна ділянка під будівництво виділялася зборами колгоспу, а паспорт на забудову надавався колгоспному двору в особі ОСОБА_6 та ОСОБА_4 . Дозвіл на початок будівельних робіт був наданий 12 квітня 1996 року. 11 травня 1985 року син ОСОБА_6 - ОСОБА_1 уклав шлюб із ОСОБА_5 після чого разом проживали за адресою: АДРЕСА_1 , тобто були членами зазначеного колгоспного двору.
27 листопада 2017 року на електронну адресу апеляційного суду було направлено заяву (клопотання) про зупинення провадження у справі, у зв`язку з тим, що               ОСОБА_3 знаходився на військовій службі у зоні АТО, однак апеляційний суд на порушення норм процесуального права не зупинив провадження у справі.
 
Відзив на касаційну скаргу іншими учасниками справи не подано
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
30 жовтня 2001 року баба позивача ОСОБА_4 склала заповіт, згідно з яким усе належне їй майно заповіла ОСОБА_1 
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 померла, після смерті якої відкрилася спадщина, в тому числі й на будинок АДРЕСА_1 .
26 грудня 2005 року ОСОБА_1 звернувся до Мукачівської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини за померлою ОСОБА_4 .
З 10 червня 1954 року ОСОБА_4 перебувала у зареєстрованому шлюбі із                ОСОБА_6 .
Рішенням Виконавчого комітету Мукачівської районної ради від 12 квітня 1989 року ОСОБА_1 надано дозвіл на будівництво житлового будинку в АДРЕСА_1 , та виготовлено будівельний паспорт на будівництво вказаного будинку на ім`я забудовників ОСОБА_6 та його дружини ОСОБА_4 
ІНФОРМАЦІЯ_5 син ОСОБА_6 - ОСОБА_1 та   ОСОБА_5 уклали шлюб і стали проживати за вказаною адресою.
ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_6 помер, а ІНФОРМАЦІЯ_4 помер чоловік                   ОСОБА_5 - ОСОБА_1 .
Рішенням  Виконавчого комітету Горондівської сільської ради Мукачівського району Закарпатської області  від 27  липня  2006 року  № 80   «Про оформлення  права власності та реєстрацію житлового будинку» оформлено право власності  на домоволодіння, розташоване у АДРЕСА_1 за померлими ОСОБА_6 та ОСОБА_4 у рівних частках та видано свідоцтво про право власності на дане нерухоме майно на ім`я ОСОБА_6 і ОСОБА_9 по 1/2 частині та проведено державну реєстрацію права власності на дане нерухоме майно за                  ОСОБА_6 та ОСОБА_4 
26 листопада 2008 року Мукачівською державною нотаріальною конторою                   ОСОБА_1 видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом, зареєстроване в реєстрі за № 1-2108 на 7/8 частини спадкового майна, що складається з домоволодіння, яке розташоване у АДРЕСА_1 .               
Рішенням Мукачівського міськрайонного суду від 02 жовтня 2008 року за ОСОБА_5 визнано право власності на будинковолодіння АДРЕСА_1 та на підставі нього за ОСОБА_5 29 жовтня 2008 року здійснено державну реєстрацію  права власності на дане нерухоме майно.
Ухвалою Мукачівського міськрайонного суду від 22 квітня 2009 року зазначене рішення скасовано у зв`язку з нововиявленими обставинами та призначено справу до розгляду, за наслідками якої 18 червня 2012 року Мукачівським міськрайонним судом ухвалено рішення, яким збільшений позов ОСОБА_5 задоволено частково та визнано за ОСОБА_5 право власності на 1/2 частину вказаного будинковолодіння.
10 листопада 2010 року ОСОБА_5 на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу продала, а ОСОБА_2 придбав частину домоволодіння АДРЕСА_1 , яке складається із: літера «Б» - житловий будинок із саману загальною площею 46,4 кв. м, житловою площею               18,7 кв. м; літера «В» - сарай (саман); літера «Г» - вбиральня (цегла); літера «Д» - сарай (дошки). Згідно з договором купівлі-продажу зазначене будинковолодіння  в цілому належить продавцю ОСОБА_5 на праві власності на підставі рішення Мукачівського міськрайонного суду від 02 жовтня 2008 року.
Рішенням Апеляційного суду Закарпатської області від 18 січня 2013 року рішення Мукачівського міськрайонного суду від 18 червня 2012 року скасовано. Визнано недійсними та скасовано рішення Виконавчого комітету Горондівської сільської ради Мукачівського району від 27 липня 2006 року № 80 про оформлення права власності на домоволодіння у АДРЕСА_1 за померлими                       ОСОБА_6 та ОСОБА_4 у рівних долях, свідоцтво про право власності на вказане нерухоме майно, видане 22 березня 2008 року Горондівською сільською радою та скасовано державну реєстрацію права власності на дане нерухоме майно за              ОСОБА_6 та ОСОБА_4 . Визнано недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом, видане Мукачівською районною державною нотаріальною конторою                26 листопада 2008 року ОСОБА_1 та зареєстроване у реєстрі за № 1- 2108. В решті заявлених позовних вимог ОСОБА_5 відмовлено.
ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_5 померла, залишивши заповіт на ОСОБА_3 
27 серпня 2014 року державним нотаріусом Мукачівської районної державної нотаріальної контори на ім`я ОСОБА_3 видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом за померлою ОСОБА_5 , яка складається із: житлового будинку, що розташований у АДРЕСА_1 , який побудований з цегли та шлакоблоків, позначений в плані літерою «А», загальною площею 240 кв. м, житловою площею 64,30 кв. м. Із зазначеного свідоцтва встановлено, що даний будинок в цілому належить померлій ОСОБА_5 підставі рішення Мукачівського міськрайонного суду від 02 жовтня 2008 року.
Отже спадкове майно - домоволодіння АДРЕСА_1 побудовано в період шлюбу ОСОБА_6 , який помер                          ІНФОРМАЦІЯ_3 , та ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 і належало їм на праві спільної сумісної власності.
На підставі рішення Мукачівського районного суду від 02 жовтня 2008 року, яке                    22 квітня 2009 року було скасовано, ОСОБА_5 оформила право власності на зазначене домоволодіння та здійснила державну реєстрацію права власності на нього, після чого 10 листопада 2010 року уклала договір купівлі-продажу, за яким частину домоволодіння АДРЕСА_1 , що складається із: літера «Б» - житловий будинок із саману загальною площею 46,4 кв. м, житловою площею - 18,7 кв. м; літера «В» - сарай (саман); літера «Г» - вбиральня (цегла); літера «Д» - сарай (дошки), відчужила ОСОБА_2 . 
На іншу частину даного домоволодіння - будинку, який позначений в плані літерою «А», 27 серпня 2014 року державним нотаріусом Мукачівської районної державної нотаріальної контори на ім`я ОСОБА_3 видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом за померлою ОСОБА_5 , в якому також зазначено, що дане майно належало померлій ОСОБА_5 на підставі цього ж рішення суду від 02 жовтня                    2008 року, в той час як воно було скасовано ще 22 квітня 2009 року.
 
Рух справи в суді касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду у складі судді Касаційного цивільного суду від 11 червня 2018 року відкрито провадження у цій справі та витребувано її матеріали із Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області.
26 червня 2018 року справа № 303/1557/15-ц надійшла до Верховного Суду.
Відповідно до підпунктів 2.3.4, 2.3.13, 2.3.49 Положення про автоматизовану систему документообігу суду, затвердженого рішенням Ради суддів України від 26 листопада  2010 року № 30, (з наступними змінами та доповненнями) та рішення зборів суддів Касаційного цивільного суду від 02 квітня 2020 року № 1 «Про заходи, спрямовані на належне здійснення правосуддя», у справі призначено повторний автоматизований розподіл.
Доповідачем у цій справі відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями визначено суддю Литвиненко І. В., у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду Висоцької В. С.,  Фаловської І. М.
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 02 червня 2020 року справу призначено до судового розгляду Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду в кількості п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.
 
МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА
Позиція Верховного Суду
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Пунктом 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» від 15 січня 2020 року                     № 460-ІХ установлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом. Тому у тексті цієї постанови норми ЦПК України наводяться в редакції, яка була чинною станом на 07 лютого 2020 року.
Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (частина перша статті 263 ЦПК України).
Під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав. 
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Згідно з частиною п`ятою статті 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.
Як встановлено апеляційним судом, спадкове майно складається з будинку АДРЕСА_1 , яке побудоване в період шлюбу спадкодавцем ОСОБА_4 та її чоловіком ОСОБА_6 , який помер                               ІНФОРМАЦІЯ_3 , і є спільним майном подружжя в рівних частках.
На день смерті  ОСОБА_6  ( ІНФОРМАЦІЯ_3 ) разом з ним у зазначеному будинку проживали та були зареєстровані: ОСОБА_4 - дружина померлого,                  ОСОБА_1 - син померлого та ОСОБА_5 - невістка померлого.
У разі відкриття спадщини до ІНФОРМАЦІЯ_6 застосовується чинне на той час законодавство, зокрема відповідні правила Цивільного кодексу Української РСР (ЦК УРСР), в тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом.
Відповідно до частин першої, другої статті 524 ЦК УРСР в редакції, чинній на час відкриття спадщини після смерті ОСОБА_6 , спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом.
При спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого (частина перша статті 529 ЦК УРСР).
Згідно з положеннями статей 548, 549 ЦК УРСР для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Для прийняття спадщини необхідне волевиявлення спадкоємця і здійснення ним певних дій. Спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Дані дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.
Відповідно до статті 553 ЦК УРСР спадкоємець за законом або за заповітом вправі відмовитись від спадщини протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. При цьому він може заявити, що відмовляється від спадщини на користь кого-небудь з інших спадкоємців, закликаних до спадкоємства за законом або за заповітом, а також на користь держави або окремих державних, кооперативних або інших громадських організацій. Наступне скасування спадкоємцем такої заяви не допускається. Вважається, що відмовився від спадщини також той спадкоємець, який не вчинив жодної з дій, що свідчать про прийняття спадщини (стаття 549 цього Кодексу). 
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Повно та всебічно дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, які оцінено на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємного зв`язку, апеляційний суд дійшов правильного висновку про те, що  спадкоємцями першої черги, які прийняли спадщину за померлим ІНФОРМАЦІЯ_3   ОСОБА_6  відповідно до статті 529 ЦК УРСР є: ОСОБА_4 (дружина) та ОСОБА_1 (син померлого), оскільки ці особи проживали та були зареєстровані разом з ОСОБА_6 , не відмовилися від прийняття спадщини і фактично вступили в управління або володіння спадковим майном.
Тому належну ОСОБА_6 частку спадкового майна в 1/2 частині спадкують його дружина та його син кожний по 1/4 частині.
ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_1 (син) помер. 
Спадкоємцями першої черги, які разом з ним проживали, були зареєстровані і прийняли за ним спадщину на належну йому 1/4 частину спадкового майна, є його мати - ОСОБА_4 та його дружина - ОСОБА_5 по 1/8 частині кожній ( 1/4 : 2).
Таким чином, за ОСОБА_4 після її смерті залишилось спадкове майно, яке складається із 7/8 частин (1/2 + 1/4 = 3/4 + 1/8 = 7/8), яке з часу відкриття спадщини належить спадкоємцю за заповітом - позивачу ОСОБА_1 , а 1/8 частини спадкового майна належить спадкоємцю за померлою ОСОБА_5 - відповідачу ОСОБА_3 , який прийняв спадщину за заповітом за померлою ОСОБА_5 .
Апеляційним судом встановлено, що видане державним нотаріусом свідоцтво про право на спадщину за заповітом на будинок АДРЕСА_1 на ім`я ОСОБА_3 на підставі скасованого рішення суду порушує спадкові права позивача ОСОБА_1 .
Згідно із статтею 1301 ЦК України свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом.
Враховуючи зазначені вище обставини, суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 27 серпня 2014 року на будинок АДРЕСА_1 , виданого державним нотаріусом Мукачівської районної державної нотаріальної контори Шпеник М. Ю. на ім`я ОСОБА_3 . 
Також обґрунтованим є висновок апеляційного суду про витребування спірного нерухомого майна від ОСОБА_3 , з огляду на таке.
Відповідно до положень статті 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.
Згідно з частиною першою статті 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.
Метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно (принцип реєстраційного підтвердження володіння нерухомістю).
Однією з підстав державної реєстрації права власності на нерухоме майно є рішення суду, яке набрало законної сили, щодо права власності на це майно (пункт 9 частини першої статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Рішення суду про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння є таким рішенням і передбачає внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
Уразі задоволення позовної вимоги про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння суд витребовує таке майно на користь позивача, а не зобов`язує відповідача повернути це майно власникові. Таке рішення суду є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем.
Можливість власника реалізувати його право витребувати майно від добросовісного набувача згідно зі статтею 388 ЦК України залежить від того, на якій підставі добросовісний набувач набув це майно у власність, а у разі набуття його за оплатним договором - також від того, як саме майно вибуло з володіння власника чи особи, якій власник це майно передав у володіння.Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках(частина третя статті 388 ЦК України). Коло підстав, за яких власник має право витребувати майно від добросовісного набувача, є вичерпним (частини перша-третя статті 388 ЦК України).
Задоволення вимоги про витребування нерухомого майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними.
Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша статті 321 ЦК України).
Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів (стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод).
Дійшовши висновку про те, що належне ОСОБА_1 спадкове майно за померлою ОСОБА_4 (7/8 частин) вибуло з володіння поза його волею і перебуває у незаконному володінні відповідачів ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , апеляційний суд дійшов правильного висновку про те, що позивач має право на захист порушених його прав шляхом витребування від відповідачів цього майна.
Також обґрунтованим є висновок суду апеляційної інстанції про відмову в задоволенні позовних вимог про визнання за позивачем права власності на будинок АДРЕСА_1 в порядку спадкування, з огляду на таке.
Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).
Статтею 1218 ЦК встановлено, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.
Згідно з статтею 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.
Апеляційним судом встановлено, що рішенням Виконавчого комітету Мукачівської районної ради від 12 квітня 1989 року ОСОБА_1 надано дозвіл на будівництво житлового будинку в АДРЕСА_1 та виготовлено будівельний паспорт на будівництво вказаного будинку на ім`я забудовників ОСОБА_6 та його дружини ОСОБА_4 . 
Право власності на даний будинок у встановленому законом порядку не оформлено і на нього відсутні відповідні правовстановлюючі документи.
З матеріалів витребуваної інвентаризаційної справи вбачається, що інвентаризація даного будинку проведена лише у лютому 2008 року, до цього часу інвентаризація не проводилась і інвентарна справа була відсутня. 
Станом на лютий 2008 року за адресою: АДРЕСА_1 розташовані два житлові будинки: літера «А» площею 217,9 кв. м та літера «Б» площею 46,4 кв. м з надвірним будовами. За наслідками даної інвентаризації виготовлено інвентарну справу та технічний паспорт. Під час проведеної поточної інвентаризації станом на 20 березня 2013 року загальна площа змінилась з                    217,9 кв. м на 240,1 кв. м у зв`язку з включенням до неї площі літнього приміщення.
Позивачем на обґрунтування заявлених вимог суду було надано технічний паспорт на будинок станом на 2008 рік, а на станом на момент звернення до суду з позовом (березень 2015 рік), хоча з вищенаведеної інвентаризаційної справи вбачається, що загальна площа одного з будинків істотно змінилася.
Окрім того, позивачем, відповідно до статей 81, 83 ЦПК України не подано доказів про технічний стан будинку станом на час звернення до суду з позовом, висновків спеціалістів щодо технічного стану будинку, дотримання санітарних та протипожежних вимог.
Доводи касаційної скарги про те, що апеляційний суд задовольняючи позовну вимогу про витребування майна від ОСОБА_2 не скасував правочин, яким було набуто право власності на спірну частину домоволодіння, не заслуговують на увагу, оскільки вибуття майна з володіння власника на підставі судового рішення, ухваленого щодо цього майна, але в подальшому скасованого, вважається таким, що вибуло з володіння поза його волею.
Такий правовий висновок висловлений у постанові Верховного Суду України                         від 21 грудня 2016 року у справі № 6-2233цс16, який у подальшому підтримано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 05 грудня 2018 року у справі                  № 522/2202/15-ц (провадження № 14-132цс18).
Встановивши, що спірна частину будинку була відчужена на підставі судового рішення ухваленого щодо цього майна, але в подальшому скасованого, апеляційний суд дійшов правильного висновку про витребування його.
Аргументи касаційної скарги про те, що 27 листопада 2017 року на електронну адресу апеляційного суду було направлено заяву (клопотання) про зупинення провадження у справі, у зв`язку з тим, що ОСОБА_3 знаходився на військовій службі у зоні АТО, однак апеляційний суд на порушення норм процесуального права не зупинив провадження у справі, також не заслуговують не увагу, оскільки у матеріалах справи відсутні будь-які заяви (клопотання) про зупинення провадження у справі.
Крім того, Верховний Суд вважає за необхідне зазначити про те, що касаційна скарга не містить доводів в частині відмови у задоволенні позовних вимог про визнання за ОСОБА_1 права приватної власності на будинок АДРЕСА_1 в порядку спадкування.
Інші доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права і порушення норм процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи, а спрямовані виключно на доведення необхідності переоцінки доказів і встановлених на їх підставі обставин.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення у судовому рішенні, питання вичерпності висновків судів, Верховний Суд виходить з того, що у справі, що розглядається, сторонам було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені у касаційних скаргах не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду апеляційної інстанції.
Колегія суддів перевірила доводи касаційної скарги на предмет законності судового рішення виключно в межах заявлених в суді першої інстанції вимог та які безпосередньо стосуються правильності застосування судом норм матеріального і дотримання норм процесуального права, у зв`язку із чим, не вдається до аналізу і перевірки інших доводів, які за своїм змістом зводяться до необхідності переоцінки доказів та встановлення обставин, що за приписами статті 400 ЦПК України знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.
ЄСПЛ вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Відповідно до усталеної практики ЄСПЛ (рішення у справах «Пономарьов проти України» та «Рябих проти Російської Федерації», у справі «Нєлюбін проти Російської Федерації») повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію. Повноваження вищих судів щодо скасування чи зміни тих судових рішень, які вступили в законну силу та підлягають виконанню, мають використовуватися для виправлення фундаментальних порушень.
Згідно зі статтею 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. 
Оскільки доводи касаційної скарги не спростовують правильність висновків суду апеляційної інстанції і не дають підстав вважати, що судом порушено норми процесуального права та/або неправильно застосовано норми матеріального права, касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін. 
Відповідно до частини третьої статті 436 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання (дії).
Виконання постанови Апеляційного суду Закарпатської області від 29 січня 2018 року було зупинено ухвалою Верховного Суду у складі судді Касаційного цивільного суду                             від 11 червня 2018 року. Тому у зв`язку із залишенням касаційної скарги без задоволення необхідно поновити її виконання.
Керуючись статтями 400, 409, 410, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_2 та ОСОБА_3 залишити без задоволення.
Постанову Апеляційного суду Закарпатської області від 29 січня 2018 року залишити без змін.
Поновити виконання постанови Апеляційного суду Закарпатської області від 29 січня 2018 року.
Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.                              
                              
ГоловуючийВ. С. Висоцька    Судді:А. І. Грушицький     А. А. Калараш    І. В. Литвиненко   І. М. Фаловська