15.06.20
22-ц/812/916/20
Єдиний унікальний номер судової справи: 487/8355/18
Провадження № 22-ц/812/916/20
Категорія 39 Доповідач апеляційного суду Самчишина Н.В.

Постанова
іменем України
15 червня 2020 року                          м. Миколаїв                  Справа № 487/8355/18
Колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду у складі:
головуючого Самчишиної Н.В.,
суддів: Лисенка П.П., Серебрякової Т.В.,
із секретарем судового засідання – Андрієнко Л.Д,
за участю: позивача ОСОБА_1 , його представника ОСОБА_2 , представників відповідача ОСОБА_3 та ОСОБА_4 В ОСОБА_5 , 
третьої особи ОСОБА_6 ,
розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 23 березня 2020 року, ухвалене головуючим суддею Гуденко О.А., в приміщені цього ж суду того ж дня об 11 год. 30 хв., повний текст якого складено 23 березня 2020 року, у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_7 , треті особи, які на заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Третя миколаївська державна нотаріальна контора, ОСОБА_6 , про визначення додаткового строку для прийняття спадщини,

встановила:

В жовтні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_7 про визначення додаткового строку для прийняття спадщини.
На обґрунтування позовних вимог зазначав, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла його мати - ОСОБА_8 .
Під час перебування у шлюбі його батьки придбали у 2004 році квартиру АДРЕСА_1 , право власності на яку було оформлено на відповідача ОСОБА_7 .
Після смерті матері залишилась спадщина у вигляді Ѕ частки в квартирі АДРЕСА_1 . Спадкоємцями першої черги по закону є він, як син спадкодавця, та відповідач, як чоловік спадкодавця.
Звернувшись у 2018 році до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини, ОСОБА_1 отримав відмову у вчиненні нотаріальної дії у зв`язку з пропуском шестимісячного строку на прийняття спадщини.
Позивач зазначав, що пропустив строк звернення з заявою про прийняття спадщини з поважних причин, оскільки на той час проходив обстеження та лікування з приводу онкологічного захворювання. Окрім цього, після смерті матері та виявлення важкого захворювання мав тривалий депресійний стан здоров`я та погано себе почував фізично. 
Ураховуючи наведене, вважаючи, що шестимісячний строк для прийняття спадщини ним було пропущено з поважних причин, позивач просив визначити йому додатковий строк.
Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 01 квітня 2019 року до участі у справі залучено в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору ОСОБА_6 .
Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 23 березня 2020 року відмовлено у задоволенні позову  ОСОБА_1 .
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що наведені позивачем причини пропуску строку для прийняття спадщини не є об`єктивними, непереборними та істотними труднощами, які згідно з частиною третьою статті 1272 ЦК України можуть визнаватися поважними для визначення додаткового строку для прийняття спадщини.
У квітні 2020 року ОСОБА_1 звернувся з апеляційною скаргою, у якій просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги, посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що суд не урахував, що у позивача були об`єктивні та непереборні перешкоди для подання заяви нотаріусу про прийняття спадщини, у зв`язку з тим, що він проходив обстеження та лікування з приводу онкологічного захворювання.
Окрім цього, позивач в апеляційній скарзі вказував, що судом не враховано правову позицію Верховного суду від 26 червня 2019 року по справі №565/1145/17, якою, на його думку, розширено перелік поважних причин пропуску строку прийняття спадщини, одним із пунктів якого є тривала хвороба спадкоємців.
У відзиві на апеляційну скаргу відповідач ОСОБА_7 просив залишити судове рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 23 березня 2020 року без змін, а апеляційну скаргу без задоволення, посилаючись на необґрунтованість її доводів.
Апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
Судом установлено, що ОСОБА_1 є рідним сином ОСОБА_7 та ОСОБА_8 (а.с. 7). Відповідно до свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 , виданого 10 лютого 2016 року, ОСОБА_8 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.9). 
Згідно договору купівлі-продажу від 22 червня 2004 року, посвідченого приватним нотаріусом Миколаївського МНО Горбуровим К.Є. за № 261 ОСОБА_7 придбав квартиру АДРЕСА_1 (а.с. 11). Сторони не заперечували, що квартира придбана відповідачем під час перебування у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_8 
ОСОБА_1 не прийняв спадщину після смерті матері у шестимісячний строк, встановлений частиною першою статті 1270 ЦК України.
У жовтні 2018 року позивач, тобто після спливу шестимісячного строку на прийняття спадщини через 2 роки 2 місяці, звернувся до Третьої Миколаївської державної нотаріальної контори із заявою про видачу свідоцтва про право власності та отримав відмову у вчиненні нотаріальної дії у зв`язку з пропуском шестимісячного строку на прийняття спадщини (а.с. 8). З витребуваної судом першої інстанції інформації з Третьої миколаївської державної нотаріальної контори Миколаївської області від 14 грудня 2018 року слідує, що спадкова справа після смерті ОСОБА_8 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 , не виявлена (а.с. 48, 49).
У частини першій статті 1269 та частині першій статті 1270 ЦК України установлено, що спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини. Для прийняття спадщини встановлюється строк шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.
Відповідно до частини третьої статті 1272 ЦК України за позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини.
За змістом вищезазначеної статті поважними причинами пропуску строку для прийняття спадщини є ті, які пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій.
Правила частини третьої статті 1272 ЦК України можуть бути застосовані, якщо: 1) у спадкоємця були перешкоди для подання такої заяви; 2) ці обставини визнані судом поважними.
Відповідно до роз`яснень, викладених у пункті 24 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування», вирішуючи питання щодо визначення особі додаткового строку, суд досліджує поважність причин пропуску строку для прийняття спадщини. При цьому необхідно виходити із того, що поважними є причини, пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій. Не можуть бути визнані поважними такі причини пропуску строку для подання заяви про прийняття спадщини як юридична необізнаність позивача щодо строку та порядку прийняття спадщини, необізнаність особи про наявність спадкового майна, похилий вік, непрацездатність, незнання про існування заповіту, встановлення судом факту, що має юридичне значення для прийняття спадщини (наприклад, встановлення факту проживання однією сім`єю), невизначеність між спадкоємцями хто буде приймати спадщину, відсутність коштів для проїзду до місця відкриття спадщини, несприятливі погодні умови, тощо.
Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
ОСОБА_1 обґрунтовував позов тим, що пропустив строк звернення з заявою про прийняття спадщини з поважних причин, оскільки на той час проходив обстеження та лікування з приводу онкологічного захворювання. Окрім цього, після смерті матері та виявлення важкого захворювання мав тривалий депресійний стан здоров`я та погано себе почував фізично.
Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що наведена ним в позовній заяві причина пропуску строку на прийняття спадщини не свідчить про наявність у нього перешкод для подання такої заяви.
Такий висновок суду першої інстанції є правильним, з огляду на наступне.
Позивач на підтвердження своїх доводів надав довідки Миколаївського обласного онкологічного диспансеру про те, що він перебував на стаціонарному лікуванні з 04 квітня 2016 року по 11 квітня 2016 року та з 01 червня 2016 року по 01 липня 2016 року (а.с. 15, 16, 17).
Між тим, зазначені обставини не свідчать про наявність перешкод для прийняття спадщини позивачем в період з 11 лютого 2016 року по 03 квітня 2016 року та з 02 липня 2016 року по 10 серпня 2016 року.
До того ж, після спливу строку на подання заяви про прийняття спадщини ОСОБА_1 протягом 2 років та 2 місяців не вчиняв дій щодо прийняття спадщини та не надав суду переконливих доказів наявності поважних причин пропуску строку для прийняття спадщини.
За таких обставин врахувавши те, що мати позивача померла ІНФОРМАЦІЯ_1 та приймаючи до уваги відсутність доказів про наявність суттєвих обставин неможливості звернутись до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини у шестимісячний строк (до 10 серпня 2016 року), суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що наведені позивачем причини не є об`єктивними, непереборними та істотними труднощами, які відповідно до положень частини третьої статті 1272 ЦК України можуть бути визнані поважними для визначення додаткового строку для прийняття спадщини.
Вказана позиція узгоджується із правовими висновками, викладеними зокрема у постановах Верховного Суду України від 26 вересня 2012 року у справі № 6-85цс12, від 14 вересня 2016 року у справі № 6-1215цс16 та у постанові Верховного Суду від 05 грудня 2018 року у справі № 756/2764/15-ц (провадження № 61-29705св18).
Приймаючи остаточне рішення у справі, колегія суддів не погоджується з доводами апеляційної скарги про те, що в даному випадку може бути взята до уваги правова позиція Верховного Суду, висловлена в постанові від 26 червня 2019 року (справа №565/1145/17), оскільки на думку позивача вона висловлена в справах за аналогічних правовідносин. Виходячи з аналізу тексту постанови Верховного Суду від 26 червня 2019 року та позовної заяви, з якою позивач звернувся до суду у даній справі, а саме аналізу предмета, підстав позову та наданих доказів учасниками спірних правовідносин, вони не є подібними. В постанові від 26 червня 2019 року встановлено те, що необізнаність спадкоємця про наявність заповіту є поважною причиною пропуску строку для прийняття спадщини, тоді як у даній справі такі обставини не були підставами позову.
Згідно з частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом. Вказані обставини правильно встановлені судом першої інстанцій під час вирішення питання щодо недоведеності позивачем наявності суттєвих обставин його неможливості звернутись до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини у шестимісячний строк, де суд першої інстанції, правильно відмовив у задоволенні позову у зв`язку з їх безпідставністю.
Отже, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції та не є підставою для його скасування, оскільки зводяться до припущень та незгоди заявника з висновками суду, з його оцінкою.
З огляду на наведене, колегія суддів дійшла висновку, що оскаржуване рішення суду першої інстанції постановлено з дотриманням норм процесуального права та правильним застосуванням норм матеріального права, підстав для його скасування немає.
За такого, колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги.
Відповідно до приписів частини дев`ятої статті 158 ЦПК України за наслідками апеляційного перегляду наявні підстави для скасування заходів забезпечення позову, вжитих за постановою Миколаївського апеляційного суду від 02 жовтня 2019 року, у вигляді накладення арешту на квартиру, розташовану за адресою АДРЕСА_2 , із забороною вчиняти будь-якій дії, направлені на відчуження даної квартири.
Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, колегія суддів

постановила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 23 березня 2020 року - залишити без змін.
Скасувати заходи забезпечення позову, застосовані постановою Миколаївського апеляційного суду від 02 жовтня 2019 року, у вигляді накладення арешту на квартиру, розташовану за адресою АДРЕСА_2 , із забороною вчиняти будь-якій дії, направлені на відчуження даної квартири.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, і протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення може бути оскаржена у касаційному порядку безпосереднього до Верхового Суду у випадках та з підстав, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий                                                Н.В. Самчишина

Судді:                                                        П.П. Лисенко

Т.В. Серебрякова

Повний текст постанови складено 15 червня 2020 року.