УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
29 квітня 2020 року
м. Київ
справа № 676/7567/19
провадження № 51-1807ск20
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати 
Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого           ОСОБА_1 ,
суддів                        ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянув касаційну скаргу захисника засудженого ОСОБА_4 – адвоката ОСОБА_5 на вирок Кам`янець-Подільського міськрайонного суду Хмельницької області від 23 грудня 2019 року та ухвалу Хмельницького апеляційного суду від 04 березня 2020 року в кримінальному провадженні № 12019240000000252 за обвинуваченням 
ОСОБА_4 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 , 
у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 121 Кримінального кодексу України (далі – КК).
Суть питання
За вироком Кам`янець-Подільського міськрайонного суду Хмельницької області від 23 грудня 2019 року ОСОБА_4 засуджено за ч. 2 ст. 121 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років.
Згідно з вироком суду ОСОБА_4 визнано винуватим і засуджено за те, що він 07 вересня 2019 року приблизно о 12 год., перебуваючи в будинку за місцем свого проживання (  АДРЕСА_1 ), на ґрунті неприязних відносин, пов`язаних зі спільним побутом, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи настання негативних наслідків, умисно, з метою заподіяння дружині ОСОБА_6 тілесних ушкоджень завдав шість ударів кулаками по голові останній. Крім того, продовжуючи реалізовувати свій злочинний умисел, ОСОБА_4 завдав чотирнадцять ударів кулаками по реберній ділянці тулуба потерпілій, а також ще три удари кулаками в підреберну ділянку тулуба, чим заподіяв ОСОБА_6 тяжкі тілесні ушкодження, що є небезпечними для життя в момент спричинення, від яких настала її смерть.
Хмельницький апеляційний суд ухвалою від 04 березня 2020 року вирок місцевого суду щодо ОСОБА_4 залишив без змін.
У касаційній скарзі захисник ОСОБА_5 , не оспорюючи доведеності винуватості та правильності кваліфікації дій ОСОБА_4 , посилаючись на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного засудженому покарання тяжкості вчиненого ним злочину та його особі, через суворість, просить змінити постановлені щодо засудженого судові рішення і призначити останньому покарання із застосуванням ст. 69 КК.
Обґрунтовуючи свої вимоги захисник указує на те, що суди першої і апеляційної інстанцій безпідставно не застосували до його підзахисного положень ст. 69 КК, оскільки в діях останнього є кілька обставин, що пом`якшують його покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, а саме, на думку ОСОБА_5 , це щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину, добровільне відшкодування завданого збитку або усунення заподіяної шкоди та вчинення злочину під впливом сильного душевного хвилювання. Крім того, зазначає, що в діях ОСОБА_4 відсутні обставини, які обтяжують покарання. Також до апеляційного суду було додатково надано дані, які характеризують особу засудженого, а саме те, що останній ніколи не притягувався до адміністративної відповідальності та був нагороджений відзнакою Президента України «За участь в антитерористичній операції». 
Встановлені обставини та мотиви Верховного Суду
Доведеності винуватості засудженого ОСОБА_4 у вчиненні інкримінованого йому злочину за обставин, установлених та перевірених місцевим судом, правильність кваліфікації його дій за ч. 2 ст. 121 ККВерховний Суд не перевіряє, оскільки законності й обґрунтованості судових рішень у цій частині захисник не оскаржує.
При цьому, твердження в касаційній скарзі захисника стосуються невідповідності призначеного засудженому покарання тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення та його особі через суворість та неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність і є безпідставними з огляду на таке.
Положеннями ч. 2 ст. 50 КК визначено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.
Згідно зі ст. 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення і попередження вчинення нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного, які підлягають обов`язковому врахуванню. Під час вибору покарання мають значення обставини, які його пом`якшують і обтяжують, відповідно до положень статей 66, 67 цього Кодексу.
Відповідно до положень ст. 69 КК за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може, крім випадків засудження за корупційний злочин, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за цей злочин.
Як убачається з долучених до касаційної скарги копій судових рішень, суд першої інстанції при призначенні ОСОБА_4 покарання згідно з указаними нормами закону врахував: характер та ступінь тяжкості вчиненого ним злочину (тяжкий злочин), особу засудженого, котрий раніше не судимий, безробітний, негативно характеризується за місцем реєстрації, на обліках у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, за місцем військової служби заохочувався подяками, нагороджений відзнакою Президента України «За участь в антитерористичній операції», є учасником бойових дій, має на утриманні неповнолітню дитину та матір похилого віку, а також стан його здоров`я. При цьому суд визнав щире каяття ОСОБА_4 обставиною, що пом`якшує покарання, та не встановив обставин, що його обтяжують. Також судом було враховано думку потерпілого, який вказав, що жодних претензій до засудженого не має, та просив призначити останньому мінімальне покарання.
З урахуванням наведеного суд першої інстанції не порушив загальних засад призначення покарання, встановлених Кримінальним кодексом України, і дійшов обґрунтованого висновку про призначення засудженому мінімального покарання, передбаченого санкцією статті, за якою його засуджено.
Не погоджуючись з вироком місцевого суду, засуджений та його захисник, подали апеляційні скарги, в яких наводили доводи щодо неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, а саме, не застосування місцевим судом ст. 69 КК та невідповідності призначеного ОСОБА_6 покарання тяжкості вчиненого ним злочину через суворість, які за змістом аналогічні доводам, викладеним захисником у касаційній скарзі.
Під час розгляду кримінального провадження в апеляційному порядку цей суд перевірив усі посилання й доводи, викладені засудженим та захисником у згаданих апеляційних скаргах і, не встановивши підстав для скасування або зміни вироку місцевого суду, вмотивовано відмовив у задоволенні заявлених апеляційних вимог, навівши аргументи та підстави для прийняття такого рішення.
Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам ст. 419 КПК.
Підстав вважати призначене ОСОБА_4 покарання явно несправедливим через суворість або призначеним у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність Верховний Суд не вбачає, як і не вбачає підстав для застосування ст. 69 КК.
З огляду на викладене Верховний Суд дійшов висновку, що рішення місцевого та апеляційного судів у частині визначення розміру призначеного засудженому ОСОБА_4 покарання відповідає принципам індивідуалізації та справедливості.
Переконливих доводів, які би ставили під сумнів законність рішень судів першої та апеляційної інстанцій, умотивованість їх висновків з питання правильності призначеного ОСОБА_4 покарання та справедливості обраного йому заходу примусу, захисник у касаційній скарзі не навів.
Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Таким чином, оскільки з касаційної скарги та наданих до неї судових рішень убачається, що підстав для задоволення скарги немає, Верховний Суд на підставі п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК вважає, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити.
На цих підставах Верховний Суд постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника засудженого ОСОБА_4 – адвоката ОСОБА_5 на вирок Кам`янець-Подільського міськрайонного суду Хмельницької області від 23 грудня 2019 року та ухвалу Хмельницького апеляційного суду від 04 березня 2020 року.
Ухвала є остаточною та оскарженню не підлягає.
Судді:
ОСОБА_1                              ОСОБА_2                           ОСОБА_3