Ухвала        
16 квітня 2020 року
м. Київ
 
справа № 638/13849/16-ц
провадження № 61-4638ск20
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Штелик С. П., (суддя-доповідач), Калараша А. А.,                Сімоненко В. М., вирішуючи питання про відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою Харківської державної академії культури на постанову Харківського апеляційного суду від 11 лютого 2020 року та додаткову постанову Харківського апеляційного суду від 27 лютого 2020 року у справі за позовом  ОСОБА_1 до Харківської державної академії культури, третя особа - ректор Харківської державної академії культури Шейко Василь Миколайович, про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, стягнення середнього заробітку за час невиконання рішення суду, відшкодування моральної шкоди, 
 
В С Т А Н О В И В:
У серпні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Харківської державної академії культури, третя особа - ректор Харківської державної академії культури Шейко В. М., про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, стягнення середньомісячного заробітку за час невиконання рішення суду, відшкодування моральної шкоди.
Позов мотивовано тим, що рішенням Дзержинського районного суду                           м. Харкова у справі № 638/6081/15-ц від 22 листопада 2015 року, яке залишено без змін ухвалою апеляційного суду Харківської області від 09 березня                 2016 року, серед іншого, зобов`язано Харківську державну академію культури поновити його на посаді доцента кафедри культурології та медіа-комунікацій Харківської державної академії культури. На виконання вказаного рішення суду було видано виконавчий лист, на підставі якого 17 травня 2016 року державний виконавець Дзержинського відділу державної виконавчої служби м. Харків Головного територіального управління юстиції у Харківській області Підгірний О. С. виніс постанову про відкриття виконавчого провадження, копію якої направлено на адресу академії.
Представник відповідача подав до виконавчої служби заяву про закінчення виконавчого провадження, до якої додав копію наказу № 36-к від 18 березня 2016 року. Вказував, що у пункті 1 зазначеного наказу йдеться про його поновлення на роботі строком до 30 червня 2016 року, проте у рішенні суду не йдеться про прийняття на роботу за строковим трудовим договором та про обмеження роботи певними часовими рамками, разом із тим, у судових рішеннях наявні посилання на пункт 1 частину 1 статті 36, статті 39-1 КЗпП України, відповідно до яких його трудовий договір з відповідачем визнано безстроковим.
Поновлення його на роботі на умовах строкового трудового договору не відповідає ні приписам чинного законодавства, ні рішенням судів і є виявом довільного трактування працівниками академії зазначених рішень. На такі обставини він звернув увагу ректора Харківської державної академії культури у заяві від 22 березня 2016 року. Однак, цю заяву було залишено без розгляду.
Вказав, що в його трудовій книжці відсутній запис про поновлення на роботі. Тобто, фактично його не було поновлено на роботі і рішення суду в цій частині не виконано. Згідно з інформацією про виконавче провадження державний виконавець 23 червня 2016 року та 06 липня 2016 року виніс постанови про накладення штрафу за невиконання відповідачем судового рішення. Тому за таких обставин у нього не могло бути обов`язку з`являтися на роботі, адже фактично його на роботі не поновлено. Така його позиція була доведена до відома відповідача листом від 20 липня 2016 року.
27 липня 2016 року він поштою отримав наказ про звільнення його з                   роботи наказом № 90-к від 24 червня 2016 року з підстав, передбачених пунктом 4 статті 40 КЗпП України за прогул без поважних причин. Зазначав, що вказаний наказ про звільнення є незаконним та підлягає скасуванню.
Крім того, посилався на те, що рішенням Дзержинського районного суду                    м. Харкова від 25 листопада 2015 року встановлено, що його середньомісячний заробіток на час звільнення становить 1 821,25 грн. Зважаючи на те, що рішення суду в частині поновлення його на роботі так і не виконано, до сплати підлягає середньомісячний заробіток за період                                з 26 листопада 2015 року і по день винесення рішення у справі, станом                       на 26 серпня 2016 року така сума становила 16 391,25 грн.
Також вказував, що незаконні дії відповідача призвели до його глибоких душевних страждань, оскільки він залишився без стабільного джерела доходів та улюбленої праці. Ці обставини порушили його звичний устрій життя. Окрім того, він є учасником бойових дій, брав участь у антитерористичній операції. Після демобілізації він розраховував повернутися до звичайної викладацької та наукової праці, однак через системні незаконні дії відповідача він змушений знову звертатися до суду за захистом своїх прав. Таким чином, він відчуває себе непотрібним у рідному навчальному закладі, якому віддав не один рік праці, навіть попри те, що заради безпеки, в тому числі, і своїх колег, він ризикував життям та здоров`ям. Вказані обставини призводять до стану загальної пригніченості та депресивних настроїв. За час роботи в академії він не мав жодного дисциплінарного стягнення; має репутацію людини чемної, ввічливої та свідомої. Звільнення ж за прогул фактично перекреслює його багаторічну бездоганну ділову репутацію.
Вказав, що, виходячи із зазначеного розрахунку та глибини, характеру і тривалості душевних страждань та нервових переживань, істотності недоотриманих благ, керуючись принципом розумності на справедливий розмір спричиненої моральної шкоди він оцінює її в 52 200,00 грн.
Зазначив, що він не фахівець у галузі права, тому 18 травня 2016 він уклав договір про надання правової допомоги із своїм представником                         Нелюбою С. А. та сплатив останньому 6 380,00 грн за надання правової допомоги.
Просив визнати незаконним та скасувати наказ № 90-к від 24 червня                     2016 року; стягнути з Харківської державної академії культури на його користь середньомісячний заробіток за час невиконання рішення Дзержинського районного суду м. Харкова у справі № 638/6081/15-ц від 25 листопада                     2015 року за період з 26 листопада 2015 року по день ухвалення рішення у справі; стягнути з Харківської державної академії культури на його                       користь моральну шкоду в розмірі 52 200,00 грн та судові витрати у розмірі 6 380,00 грн; постановити окрему ухвалу, копії якої надіслати до Міністерства культури України та до правоохоронних органів.
У січні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до Харківської державної академії культури, третя особа - ректор Харківської державної академії культури Шейко В. М., про визнання недійсним правочину (строкового договору), в якому просив визнати правочин (строковий договір), оформлений наказом № 36-к від 18 березня 2016 року недійсним; стягнути з Харківської державної академії культури на його користь судові витрати. При цьому фактично виклав ті самі обставини, що і в позові про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, стягнення середньомісячного заробітку за час невиконання рішення суду, стягнення моральної шкоди. Наполягав на тому, що його поновлення на роботі на умовах строкового трудового договору не відповідає рішенням судів щодо безстроковості договору і є виявом довільного трактування відповідачем зазначених рішень.
Вважав, що усупереч нормам законодавства, умов майбутнього договору з ним відповідач не погоджував, він не давав згоду на таку співпрацю ні в усній, ні в письмовій формі.
Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 06 березня 2017 року об`єднано в одне провадження позовні вимоги ОСОБА_1 до Харківської державної академії культури. 
Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 01 жовтня 2019 року позовні вимоги ОСОБА_1 залишено без задоволення.
Постановою Харківського апеляційного суду від 23 грудня 2019 року заяву прийнято відмову від позовних вимог ОСОБА_1 до Харківської державної академії культури, третя особа - ректор Харківської державної академії культури Шейко В. М., про визнання недійсним правочину (строкового договору). Рішення Дзержинського районного суду м. Харкова               від 01 жовтня 2019 року в частині визнання недійсним правочину (строкового договору) визнано нечинним.
Провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Харківської державної академії культури, третя особа - ректор Харківської державної академії культури Шейко В. М., в частині визнання недійсним правочину (строкового договору) закрито. 
Постановою Харківського апеляційного суду від 11 лютого 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 01 жовтня 2019 року скасовано та ухвалено нове судове рішення. Позов ОСОБА_1 задоволено частково. Визнано незаконним та скасовано наказ Харківської державної академії культури № 90-к від 24 червня 2016 року. Стягнуто з Харківської державної академії культури на користь ОСОБА_1 74 674, 94 грн середньомісячного заробітку за час невиконання рішення суду та 5 000,00 грн моральної шкоди. В іншій частині позов ОСОБА_1 залишено без задоволення. Стягнуто з Харківської державної академії культури в дохід держави 3 376,88 грн судового збору за подачу позову та апеляційної скарги.
Додатковою постановою Харківського апеляційного суду від 27 лютого                  2020 року стягнуто з Харківської державної академії культури на користь ОСОБА_1 6 000,00 грн витрат, пов`язаних з правничою допомогою адвоката.
У касаційній скарзі, поданій у березні 2020 року до Верховного Суду,                  Харківська державна академія культури просить скасувати постанову та додаткову постанову суду апеляційної інстанції в частині задоволення позовних вимог та залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.
Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки вона подана на судові рішення у малозначній справі, що не підлягає касаційному оскарженню.
Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) не підлягають касаційному оскарженню: судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.
Відповідно до пунктів 1, 2 частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є: справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Предметом позову в цій справі є стягнення середнього заробітку за час невиконання рішення суду, відшкодування моральної шкоди у                              розмірі 52 200,00 грн, відшкодування витрат на правничу допомогу у                   розмірі 6 380, 00 грн, що станом на 01 січня 2020 року не перевищує                       двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб                       (2 102 грн х 250 = 525 500 грн). Тобто в цій частині справа є малозначною в силу вимог закону.
Також предметом позову в цій справі є визнання недійсним наказу про звільнення. 
Справа в цій частині вимог є незначної складності та не належить до виключень з цієї категорії, передбачених пунктом 2 частини шостої статті 19 ЦПК України.
Згідно з частиною четвертою статті 274 ЦПК України ця справа не відноситься до тієї категорії справ, що не можуть бути розглянуті в порядку спрощеного позовного провадження.
Касаційна скарга містить посилання на випадки, передбачені пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, за наявності яких судове рішення у малозначній справі підлягає касаційному оскарженню.
Відповідно до пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню: судові рішення у малозначних справах, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.
У касаційній скарзі зазначено, що справа має виняткове значення для заявника та Харківська державна академія культури позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскаржуваним судовим рішенням, при розгляді інших справ. 
Перевіривши доводи касаційної скарги, суд касаційної інстанції приходить до висновку про відсутність підстав вважати, що вони не свідчать про наявність підстав, передбачених підпунктом в) пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, оскільки незгода заявника з оскаржуваними судовими рішеннями в цілому, за відсутності інших обставин, не може розглядатися як обставина, що впливає на визначення справи як такої, що становить значний суспільний інтерес і має виняткове значення, оскільки це може бути оцінкою сторони щодо кожної конкретної справи, учасником якої вона є. 
Також не підтвердженими є доводи касаційної скарги про те, що Харківська державна академія культури позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи.
Малозначна справа є такою в силу своїх властивостей, тому незалежно від того, визнав її такою суд першої чи апеляційної інстанції, враховуючи, що частина шоста статті 19 ЦПК України розміщена у Загальних положеннях цього Кодексу, які поширюються й на касаційне провадження, Верховний Суд вважає за можливе визнати цю справу малозначною.
Правила, запроваджені законодавцем щодо обмеження права на касаційне оскарження, відповідають Конституції України, за статтею 129 якої основними засадами судочинства є, серед інших, забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.
Верховним Судом досліджено та взято до уваги: ціну позову, предмет позову, складність справи, а також значення справи для сторін і суспільства й не встановлено випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.
Відповідно до пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.
Зазначене відповідає Рекомендаціям № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 07 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цих Рекомендацій скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.
Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року).
Європейський суд з прав людини вказує, що було б важко погодитися з тим, що Верховний Суд у ситуації, коли відповідне національне законодавство дозволило йому відфільтрувати справи, що надходять до нього, має бути пов`язаним з помилками нижчих судів при визначенні питання щодо надання комусь доступу до нього. В іншому випадку це може серйозно заважати роботі Верховного Суду і зробить неможливим виконання Верховним Судом своєї специфічної ролі. У прецедентній практиці Суду вже було підтверджено, що повноваження вищого суду щодо визначення своєї юрисдикції не можуть бути обмежені таким чином (рішення у справі ZUBAC v. CROATIA (Зубац проти Хорватії) від 05 квітня 2018 року).
Зазначення у постанові Харківського апеляційного суду від 11 лютого                  2020 року про можливість оскарження цієї постанови в касаційному порядку не є підставою для перегляду справи судом касаційної інстанції, оскільки такий перегляд не відповідатиме положенням пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод в частині права особи на розгляд справи судом, встановленим законом.
Оскільки оскаржувані заявником судові рішення ухвалено у малозначній справі і вони не підлягають касаційному оскарженню, то у відкритті касаційного провадження у справі необхідно відмовити.
У зв`язку з відмовою у відкритті касаційного провадження у справі не підлягають окремому розгляду клопотання заявника про поновлення строку на касаційне оскарження судових рішень.
Керуючись статтею 129 Конституції України, пунктом 1 частини шостої, частиною дев`ятою статті 19, пунктом 2 частини третьої статті 389, пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд
У Х В А Л И В:
У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою                          Харківської державної академії культури на постанову Харківського апеляційного суду від 11 лютого 2020 року та додаткову постанову Харківського апеляційного суду від 27 лютого 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Харківської державної академії культури, третя особа - ректор Харківської державної академії культури Шейко Василь Миколайович, про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, стягнення середнього заробітку за час невиконання рішення суду, відшкодування моральної шкоди відмовити.
Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявникові. 
Ухвала суду касаційної інстанції оскарженню не підлягає.

Судді:                                                                                                           С. П. Штелик 
 
                                                                                                              А. А. Калараш     
 
                                                                                                              В. М. Сімоненко