КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
 
ПОСТАНОВА
І М Е Н Е М      У К Р А Ї Н И
 
09 червня 2020 року
 
м. Київ
 
справа № 466/7429/19
провадження № 22-ц/824/4306/2020
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
 
головуючого судді - Кравець В.А.(суддя-доповідач),
суддів - Мазурик О.Ф. Махлай Л.Д.
за участю секретаря судового засідання - Парфенюк В.А.
 
учасники справи:
 
позивач -  ОСОБА_1 
відповідач - Фонд гарантування вкладів фізичних осіб, 
третя особа - Публічне акціонерне товариство «Банк Михайлівський»
 
розглянув у відкритому судовому засіданніапеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 
 
на ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва від 23 жовтня 2019 року у складі судді  Мальцева Д.О.
 
у справі за позовом  ОСОБА_1 до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, третя особа ПАТ «Банк Михайлівський» про відшкодування пені, 3% річних та інфляційних збитків, -
 
В С Т А Н О В И В:
 
У вересні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просив стягнути з Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на свою користь заподіяні збитки на загальну суму 4 866, 25 грн, з яких: 2 314, 31 грн - пеня; 580,59 грн - 3% річних; 1 971, 35 грн - інфляційні збитки.
В обґрунтування вимог зазначав, що рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 11 лютого 2019 року, залишеним без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 12 червня 2019 року, зокрема, зобов`язано уповноважену особу ФГВФО включити дані про рахунок № НОМЕР_1 з сумою коштів 6 137,69 грн (шляхом внесення відповідних змін/доповнення), що належить ОСОБА_1 , до переліку рахунків, за якими вкладник має право на відшкодування коштів за вкладами за рахунок Фонду гарантування вкладів фізичних осіб. Стягнуто з ФГВФО на користь               ОСОБА_1 судові витрати у вигляді судового збору в розмірі 704,80 грн.
Проте, посилаючись на те, що рішення суду було виконано лише через три роки після ухвалення вищезазначених судових рішень, уважав, що наявні всі підстави для стягнення з відповідача внаслідок порушення грошового зобов`язання пені, 3% річних та інфляційних втрат в порядку, передбаченому статтею 625 ЦК України.
Уважав, що даний спір не є публічно-правовим та підлягає розгляду судами загальної юрисдикції.
Ухвалою Шевченківського районного суду міста Києва від 23 жовтня 2019 року у відкритті провадження відмовлено.
Не погоджуючись з указаною ухвалою, 14 січня 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить оскаржувану ухвалу скасувати і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Апеляційну скаргу мотивує тим, що, оскільки предметом даного позову є відшкодування матеріальної шкоди, то вказані спірні правовідносини необхідно розглядати у порядку цивільного судочинства, так як приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового інтересу учасника цих правовідносин.
Звертає увагу суду на положення ч. 2 ст. 625 ЦК України та на норми ст. 509 ЦК України, у розумінні яких уважає, що позивач у правовідносинах, які виникли між сторонами по справі, є кредитором, а відповідач - боржником.
06 лютого 2020 року уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Банк Михайлівський» Волков О.Ю. подав до суду відзив на апеляційну скаргу позивача, в якому просить у задоволенні апеляційної скарги відмовити.
Вказує, що у спорах, пов`язаних з виконанням банком, в якому введена тимчасова адміністрація та/або запроваджена процедура ліквідації, своїх зобов`язань перед кредиторами, норми Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» є спеціальними і вказаний Закон є пріоритетним відносно інших законодавчих актів України у таких правовідносинах.
Учасники справи у судове засідання не з`явилися, своїх представників не направили, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином, причини неявки не повідомили, клопотання про відкладення розгляду справи до суду апеляційної інстанції не надходили.
Відповідно до частини другої статті 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи, а тому колегією суддів вирішено розглядати справу за відсутності осіб, що не з`явилися.
Заслухавши доповідь судді-доповідача Кравець В.А., обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість постановленої ухвали, колегія суддів доходить висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Відмовляючи у відкритті провадження у справі, суд першої інстанції, посилаючись на висновки Великої Палати Верховного Суду, виходив з того, що даний спір стосується захисту прав, свобод і інтересів фізичної особи (позивача) у сфері публічно-правових відносин та відповідно до ст. 19 ЦПК України не підлягає розгляду в загальних судах.
Висновок суду першої інстанції відповідає обставинам справи та ґрунтується на вимогах закону.
Частиною 1 статті 367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до вимог пункту 1 частини першої статті 186 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.
У статті 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.
За статтею 125 Конституції України судоустрій в Україні будується за принципами територіальності й спеціалізації та визначається законом.
Частиною першою статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, яка з огляду на приписи частини першої статті 9 Конституції України, статті 10 ЦК України є частиною національного законодавства, встановлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Поняття «суд, встановлений законом» включає в себе, зокрема, таку складову, як дотримання усіх правил юрисдикції та підсудності.
За вимогами частини першої статті 18 Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» суди спеціалізуються на розгляді цивільних, кримінальних, господарських, адміністративних справ, а також справ про адміністративні правопорушення.
Важливість визначення юрисдикції підтверджується як закріпленням у Конституції України принципу верховенства права, окремими елементами якого є законність, правова визначеність та доступ до правосуддя, так і прецедентною практикою Європейського суду з прав людини.
Судова юрисдикція - це компетенція спеціально уповноважених органів судової влади здійснювати правосуддя у формі встановленого законом виду судочинства щодо визначеного кола правовідносин.
Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.
У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Частиною першою статті 19 ЦПК України установлено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають із цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім випадків, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.
Разом з тим, відповідно до частини першої статті 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на всі публічно-правові спори, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення. Зокрема, юрисдикція адміністративних судів поширюється на спори фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів або правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності. Вжитий у цій процесуальній нормі термін «суб`єкт владних повноважень» позначає орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхню посадову чи службову особу, інший суб`єкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, у тому числі на виконання делегованих повноважень (пункт 7 частини першої статті 4 цього Кодексу).
З аналізу наведених процесуальних норм убачається, що до адміністративної юрисдикції відноситься справа, яка виникає зі спору в публічно-правових відносинах, що стосується цих відносин, коли один з його учасників - суб`єкт владних повноважень, здійснює владні управлінські функції, в цьому процесі або за його результатами владно впливає на фізичну чи юридичну особу та порушує їх права, свободи чи інтереси в межах публічно-правових відносин.
Натомість визначальні ознаки приватноправових відносин - це юридична рівність та майнова самостійність їх учасників, наявність майнового чи немайнового особистого інтересу суб`єкта. Спір буде мати приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням приватного права (як правило, майнового) певного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть якщо до порушення приватного права призвели владні управлінські дії суб`єкта владних повноважень.
При визначенні предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.
Визначальною ознакою для правильного вирішення спору є характер правовідносин, з яких виник спір.
Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), прийнятих або вчинених ними під час здійснення владних управлінських функцій, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення.
Правові, фінансові та організаційні засади функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб, повноваження Фонду, порядок виплати Фондом відшкодування за вкладами встановлюються Законом № 4452-VI. Цим Законом також регулюються відносини між Фондом, банками, НБУ, визначаються повноваження та функції Фонду щодо виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків. Цей Закон є спеціальним у регулюванні спірних правовідносин.
Відповідно до пункту 17 частини першої статті 2 зазначеного Закону уповноважена особа Фонду - це працівник Фонду, який від імені Фонду та в межах повноважень, передбачених цим Законом та/або делегованих Фондом, виконує дії із забезпечення виведення банку з ринку під час здійснення тимчасової адміністрації неплатоспроможного банку та/або ліквідації банку.
Згідно із частиною першою статті 4 вказаного Закону основним завданням Фонду є забезпечення функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб та виведення неплатоспроможних банків з ринку.
Для цього Фонд наділено відповідними функціями, визначеними частиною другою статті 4 Закону № 4452-VI, серед яких, зокрема: ведення реєстру учасників Фонду; здійснення заходів щодо організації виплат відшкодувань за вкладами у строки, визначені цим Законом; здійснення заходів щодо інформування громадськості про функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб, захисту прав та охоронюваних законом інтересів вкладників.
На підставі частин першої та другої статті 6 цього Закону в межах своїх функцій та повноважень Фонд здійснює нормативне регулювання системи гарантування вкладів фізичних осіб та виведення неплатоспроможних банків з ринку. Фонд приймає нормативно-правові акти з питань, віднесених до його повноважень, які є обов`язковими до виконання банками, юридичними та фізичними особами.
За приписами частини першої статті 54 Закону № 4452-VI рішення, що приймаються відповідно до цього Закону НБУ, Фондом, працівниками Фонду, що виконують функції, передбачені цим Законом, у тому числі у процесі здійснення тимчасової адміністрації, ліквідації банку, виконання плану врегулювання, можуть бути оскаржені до суду.
Правовідносини між Фондом і вкладником, який претендує на отримання гарантованого державою відшкодування за рахунок коштів Фонду в межах граничної суми, складаються без участі банку-боржника та мають управлінський характер.
У цих правовідносинах Фонд виконує управлінські функції щодо гарантованої державою виплати відшкодування за банківським вкладом у межах граничного розміру за рахунок коштів Фонду незалежно від перебігу процедури ліквідації банку (продажу його майна). А тому у вказаних відносинах у фізичних осіб виникають майнові вимоги не до банку-боржника, що ліквідується, а до держави в особі Фонду.
Вимоги про стягнення інфляційних втрат та трьох процентів річних за прострочення грошового зобов`язання, що звернені позивачем до Фонду та стосуються безпосередньо правомірності дій останнього, пов`язаних із виплатою відшкодування за вкладами, відповідно також підлягають розгляду за правилами адміністративного судочинства.
Такого висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 10 квітня 2019 року у справі №761/10730/18.
З матеріалів справи вбачається, що правовими підставами для стягнення з відповідача пені, 3% річних та інфляційних втрат на підставі статті 625 ЦК України є невиплата Фондом гарантування вкладів фізичних осіб гарантованого відшкодування за договором вкладу в неплатоспроможному банку, яке було стягнуто судовим рішенням.
Тобто, майнові вимоги позивача про стягнення передбачених статтею 625 ЦК України пені, 3% річних та інфляційних втрат за прострочення грошового зобов`язання з виплати гарантованого відшкодування за договором вкладу, стягнутого судовим рішенням, звернені позивачем до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб та стосуються правомірності дій останнього, пов`язаних із виплатою ОСОБА_1 відшкодування за вкладом, а не банку-боржника, що ліквідується.
Такий спір пов`язаний із виконанням Фондом гарантування вкладів фізичних осіб владної управлінської функції з організації виплати суми гарантованого відшкодування та застосування відповідальності за несвоєчасне виконання такої виплати, тому є публічно-правовим і підлягає розгляду за правилами адміністративного судочинства.
Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 05 вересня 2019 року у справі №761/11256/17.
Згідно з частиною четвертою статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. 
Отже, зважаючи на предмет спору у даній справі, характер спірних правовідносин, що склалися між сторонами, а також суб`єктний склад учасників спору, колегія суддів доходить висновку, що даний спір має розглядатися за правилами адміністративного судочинства та належить до юрисдикції адміністративних судів, оскільки пов`язаний із застосуванням відповідальності Фонду гарантування вкладів фізичних осіб за несвоєчасне виконання останнім своєї управлінської функції, пов`язаної з виплатою відшкодування за вкладом. 
З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що дана справа має розглядатися за правилами адміністративного судочинства. 
Таким чином, урахувавши зміст та характер позовних вимог, підстави заявленого позову, надавши юридичну кваліфікацію правовідносинам сторін, колегія уважає, що місцевий суд правомірно відмовив у відкритті провадження у справі.
Доводи апеляційної скарги щодо необхідності розгляду даної справи у порядку цивільного судочинства, є необґрунтованими та не заслуговують на увагу суду.
Отже, доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують та не містять достатнього обґрунтування, що могло би стати підставою для скасування ухвали і постановлення нової, а тому, дослідивши матеріали справи та надавши їм належну правову оцінку, колегія суддів доходить висновку, що ухвала суду першої інстанції підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга - залишенню без задоволення.
Згідно статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Ухвала суду постановлена з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому підстав для її скасування колегія суддів не вбачає.
Керуючись ст.ст.  367, 368, 374, 375, 381- 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів, -
 
П О С Т А Н ОВ И В :
 
Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва від 23 жовтня 2019 року - злишити без змін.
Постанова набираєзаконної сили з  дня її  проголошення та  може бути оскаржена в касаційному порядку до  Верховного Суду протягом  тридцяти днів шляхом подання до цього суду касаційної скарги.
 
 Повне судове рішення складено «09» червня 2020 року.

Головуючий                                                                             В.А. Кравець
 
Судді                                                                                          О.Ф. Мазурик
 
                                                                                                                Л.Д. Махлай