Головуючий суду 1 інстанції - Половинка В.О.
Доповідач -Коновалова В.А.

Справа № 426/10482/17
Провадження № 22-ц/810/499/18

ЛУГАНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

                                              ПОСТАНОВА
Іменем України
13 квітня 2020 року                                                                                     м. Сєвєродонецьк
                                                                                
Луганський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах: 
головуючого - Коновалової В.А.,
суддів: Авалян Н.М., Луганської В.М.,
за участю секретаря судового засідання Перишкіна Т.М.,
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідачі - Держава України в особі Кабінету Міністрів України, Державної казначейської служби України,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Луганського апеляційного суду в порядку спрощеного провадження справу 
за апеляційною скаргою ОСОБА_1 
на рішення Сватівського районного суду Луганської області від 08 листопада 2018 року, ухвалене у складі  судді Половинки В.О.  в м. Сватове Луганської області, повний текст рішення складено 12 листопада 2018 року,
за позовом ОСОБА_1 до Держави України в особі Кабінету Міністрів України, Державної казначейської служби України про відшкодування шкоди, спричиненої внаслідок проведення антитерористичної операції, треті особи - Луганська обласна державна адміністрація - Луганська обласна військово-цивільна адміністрація,

в с т а н о в и в:
Короткий зміст позовних вимог
У червні 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Держави України в особі Кабінету Міністрів України, Державної казначейської служби України про відшкодування шкоди, спричиненої внаслідок проведення антитерористичної операції, в обґрунтування якої зазначила, що з квітня 2014 року на території Донецької та Луганської областей проводиться антитерористична операція. У серпні 2014 року житловий будинок позивачки, який належить їй на праві власності та розташований за адресою: АДРЕСА_1 , повністю згорів внаслідок прямого попадання в нього бойового снаряду у зв`язку з масовими обстрілами села Хрящувате Краснодонського району Луганської області. Відповідно до акту № 133 обстеження руйнувань капітальних будівель, отриманих в результаті обстрілу від 03 жовтня 2014 року, житловий будинок позивача згорів внаслідок прямого попадання в нього бойового снаряду у серпні 2014 року.
Також, ОСОБА_1 зазначила, що оскільки площа її житлового будинку складає 88,8 кв.м., тому відповідно до ч. 10 ст. 86 Кодексу цивільного захисту України грошова компенсація за пошкоджений будинок складає 644332,80 грн.
ОСОБА_1 з посиланням в обґрунтування правових підстав позову на вимоги ст. 41 Конституції України, ст. 321  ЦК України, ч. 10 ст. 86 Кодексу Цивільного захисту України, ст. 4, 13, 30 Закону України «Про боротьбу з тероризмом», статтю 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод  просила суд відшкодувати їй за рахунок коштів Державного бюджету України шкоду, заподіяну внаслідок проведення антитерористичної операції, за пошкоджений житловий будинок, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , у сумі 644332,80 грн.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Сватівського районного суду Луганської області від 08 листопада 2018 року відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 до Держави України в особі Кабінету Міністрів України, Державної казначейської служби України про відшкодування шкоди, спричиненої внаслідок проведення антитерористичної операції, третя особа - Луганська обласна державна адміністрація-Луганська обласна військово-цивільна адміністрація.
Суд першої інстанції обґрунтував рішення тим, що пред`являючи вимогу до держави про виплату компенсації за зруйноване під час антитерористичної операції майно, власник цього майна має до ухвалення рішення суду добровільно передати пошкоджений чи зруйнований внаслідок терористичного акту будинок чи майно місцевим державним адміністраціям або органам місцевого самоврядування.  ОСОБА_1 не зверталась до Луганської обласної державної адміністрації-Луганської обласної військово-цивільної адміністрації з пропозицією про добровільну передачу пошкодженого будинку чи можливості забезпечення її новим житлом замість пошкодженого. Відсутність факту звернення позивачки з пропозицією добровільно передати зруйнований будинок є підставою для відмови в задоволенні позову.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги
В апеляційній скарзі ОСОБА_1  просить скасувати рішення Сватівського районного суду Луганської області від 08 листопада 2018 року, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального законодавства. 

АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ
(1) Доводи особи, яка подала апеляційну скаргу
ОСОБА_1 вказує на те, що суд першої інстанції дійшов суперечливого висновку, зазначивши одночасно те, що відсутність добровільної згоди позивачки на передачу всього об`єкту нерухомості, за яке має бути виплачена компенсація, органу влади має значення, а також не враховано те, що під час розгляду справи позивачка підтвердила свою згоду (надавши відповідну письмову заяву до суду) на припинення свого права власності на зруйнований будинок.
Також, ОСОБА_1 зазначає, що судом першої інстанції не встановлено, чи існує реальна можливість забезпечення позивачки новим житлом замість зруйнованого, яка доля земельної ділянки, на якій знаходиться будинок, та яка норма права у зв`язку з цим підлягає застосуванню.
Посилання суду на те, що виплати постраждалим від зруйнованого майна під час АТО можливі лише в разі відмови від власного житла та при наявності законодавчого врегулювання порядку виплати шкоди, є безпідставним й таким, що не відповідає вимогам міжнародно-правових актів, Конституції України та законам України, і така вимога носить дискримінаційний характер по відношенню до постраждалих від АТО.

Крім того, ОСОБА_1 вважає, що до правовідносин, які виникли між сторонами по справі, застосуванню підлягає стаття 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та у відповідності до вимог ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди при розгляді справ застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Суду як джерело права. З урахуванням викладених положень позивачка посилається на рішення ЄСПЛ у справі «Качко проти України, у справі «Айдер та інші проти Туреччини», у справі «Катан та інші проти Молдови та Росії».

(2) Позиція інших учасників справи
У відзиві на апеляційну скаргу Кабінет Міністрів України, від імені якого діє Головне територіальне управління юстиції у Луганській області, погоджується із висновком суду першої інстанції та вважає, що позивачка для отримання відповідної компенсації повинна відмовитися від права не тільки на зруйнований будинок, але й на земельну ділянку, на якій він розташований, оскільки разом вони створюють окремий об`єкт цивільного обороту - садибу. Позивачкою не виконані умови діючого законодавства про добровільну передачу зруйнованого будинку (садибу) органам місцевого самоврядування до ухвалення рішення суду, що є передумовою для стягнення компенсації за зруйнований будинок (садибу). Доказів передачі копій правовстановлюючих документів на будинок та земельну ділянку позивачкою суду надано не було. Також, не були надані позивачкою докази вчинення інших дій, які б свідчили про її відмову від права власності на будинок та земельну ділянку шляхом звернення до відповідних реєструючих органів, подання заяв з приводу отримання необхідних для укладення відповідних угод документів тощо.

У відзиві на апеляційну скаргу Луганська обласна державна адміністрація - Луганська обласна військово-цивільна адміністрація вказує на те, що зі змісту матеріалів справи не вбачаються обставини, які б свідчили про те, що рішення у справі може вплинути на її права або обов`язки щодо однієї із сторін, питання щодо прийняття зруйнованого будинку не належить до компетенції облдержадміністрації.
Також, Луганська обласна державна адміністрація - Луганська обласна військово-цивільна адміністрація вважає, що позовні вимоги позивачки можуть бути задоволені у разі доведення обставин, на які посилається остання. Акт № 133 обстеження руйнувань капітальних будівель, отриманих внаслідок обстрілу, від 03 жовтня 2014 року не відповідає вимогам, встановленим чинним законодавством України. 
Крім того, Луганська обласна державна адміністрація - Луганська обласна військово-цивільна адміністрація посилається на те, що статтею 19 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» передбачено, що відшкодування шкоди, заподіяної громадянам терористичним актом, провадиться за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до закону і з наступним стягнення суми цього відшкодування з осіб, якими заподіяно шкоду, в порядку, встановленому законом. На сьогодні законодавчий акт, який би визначив порядок відшкодування шкоди, завданої терористичним актом, відсутній.

Копію ухвали про відкриття апеляційного провадження та апеляційну скаргу Державна казначейська служба України отримала 08 січня 2019 року, проте відзиву на апеляційну скаргу останньою не надано.

Позивачка, представник Державної казначейської служби України в судове засідання не з`явилися, про дату, час і місце повідомлені належним чином і в установленому законом порядку, що відповідно до частини другої статті 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.
Представник Кабінету Міністрів України, від імені якого діє Східне міжрегіональне управління міністерства юстиції (м. Харків), в судовому засіданні 24 лютого 2020 року апеляційну скаргу не визнав, надав пояснення аналогічні тим, які викладені у відзиві на апеляційну скаргу.
Представник третьої особи у судовому засіданні надав пояснення аналогічні тим, які викладені у відзиві на апеляційну скаргу.
У задоволенні клопотання представника Кабінету Міністрів України, від імені якого діє Східне міжрегіональне управління міністерства юстиції (м. Харків), про відкладення розгляду справи призначеної на 14 квітня 2020 року колегією суддів відмовлено, про що постановлено ухвалу, яка занесена до протоколу судового засідання, з наступних підстав.
Ухвалою Луганського апеляційного суду від 27 грудня 2018 року Кабінету Міністрів України роз`яснювалося право подати до Луганського апеляційного суду відзив на апеляційну скаргу.
10 січня 2019 року на адресу Луганського апеляційного суду від Головного територіального управління юстиції у Луганській області, яке діє в інтересах Кабінету Міністрів України, надійшов відзив на апеляційну скаргу.
24 лютого 2020 року представник Кабінету Міністрів України в інтересах якого діє Східне міжрегіональне управління міністерства юстиції (м. Харків), приймав участь в судовому засіданні, надавав пояснення, будь-яких клопотань про витребування доказів, дослідження нових доказів, з`ясування нових обставин тощо ним не заявлялось. 
Отже, Луганським апеляційним судом було створено всі умови для встановлення фактичних обставин справи, Кабінету Міністрів України в інтересах якого діє Східне міжрегіональне управління міністерства юстиції (м. Харків), надавалась можливість подання відзиву на апеляційну скаргу, який був наданий останнім, приймати участь у судових засіданнях, надавати пояснення, наводити доводи і міркування щодо питань, які виникають під час судового розгляду.

Апеляційний суд вважає можливим розглянути справу за відсутності нез`явившихся сторін, явка яких у судове засідання обов`язковою не визнавалась та відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Ухвалою Луганського апеляційного суду від 27 грудня 2018 року відкрито апеляційне провадження у даній справі.
Ухвалою Луганського апеляційного суду від 14 січня 2019 року справу призначено до розгляду у відкритому судовому засіданні на 01 лютого 2019 року.
Ухвалою Луганського апеляційного суду від 01 лютого 2019 року апеляційне провадження у даній справі було зупинено до закінчення перегляду в касаційному порядку Великою Палатою Верховного Суду справи № 265/6582/16-ц.
Ухвалою Луганського апеляційного суду від 09 січня 2020 року поновлено провадження у справі за апеляційною скаргою ОСОБА_1 і справу призначено до апеляційного розгляду у відкритому судовому засіданні на 27 січня 2020 року.
27 січня 2020 року розгляд справи було відкладено на 24 лютого 2020 року за клопотанням представника третьої особи.
24 лютого 2020 року в судовому засідання по даній справі оголошено перерву до 13 квітня 2020 року.

ПОЗИЦІЯ АПЕЛЯЦІЙНОГО СУДУ
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представників відповідача та третьої особи, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність й обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду приходить до наступного.
Відповідно до ч.ч. 1, 2 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Згідно ст. 263 ЦПК України  судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Ухвалюючи рішення суд першої інстанції виходив з того, що ним були встановлені обставини про те, що позивачка  ОСОБА_1 є власником будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується свідоцтвом № 867 про право особистої власності на житловий будинок від 04.11.1989 року та довідкою-характеристикою № 416 від 23.06.1995 року.
Відповідно до акту № 133 обстеження руйнувань капітальних будівель отриманих внаслідок обстрілу від 03 жовтня 2014 року, житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , в результаті прямого попадання снаряду зруйнований та непридатний до проживання.
Відповідно до даних фотокарток об`єкт нерухомого майна зруйнований і не підлягає відновленню.
Також, суд першої інстанції вважав, що пред`являючи вимогу до держави про виплату компенсації за зруйноване під час антитерористичної операції майно, власник цього майна має до ухвалення рішення суду добровільно передати пошкоджений чи зруйнований внаслідок терористичного акту будинок чи майно місцевим державним адміністраціям або органам місцевого самоврядування.  ОСОБА_1 не зверталась до Луганської обласної державної адміністрації-Луганської обласної військово-цивільної адміністрації з пропозицією про добровільну передачу пошкодженого будинку чи можливості забезпечення її новим житлом замість пошкодженого. 
Надання згоди позивачем на добровільну передачу пошкодженого будинку, вказаної в письмових додаткових поясненнях на адресу суду, при умові отримання грошової компенсації у сумі 644332,80 грн, судом першої інстанції не взято до уваги, оскільки позивачка зобов`язана була безпосередньо звернутися з пропозицією добровільно передати зруйнований будинок внаслідок терористичного акту до Луганської обласної державної адміністрації-Луганської обласної військово-цивільної адміністрації.
Тому, з урахуванням зазначених обставин, суд першої інстанції дійшов висновку, що відсутність факту звернення позивачкою з пропозицією добровільно передати зруйнований будинок є підставою для відмови в задоволенні позову.
Апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на наступне.
Із матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 є власником житлового будинку, розташованого за адресою АДРЕСА_1 , що підтверджується свідоцтвом № 867 про право особистої власності на житловий будинок від 04.11.1989 року, технічним паспортом від 04.11.1987 року та довідкою-характеристикою № 416 від 23.06.1995 року (т.1, а.с. 15-20).
Згідно державного акту про право приватної власності на землю серії ЛГ від 07 квітня 2003 року ОСОБА_1 на підставі рішення № 17/8 від 31 жовтня 2001 року Хрящуватенської сільської ради на праві приватної власності належить земельна ділянка площею 0,1525 га за адресою: АДРЕСА_1 (т . 1 , а.с. 17). 
Указом Президента України від 14 квітня 2014 року № 405/2014 «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України» від 13 березня 2014 «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України» введено в дію зазначене рішення Ради національної безпеки і оборони України.
Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 02 грудня 2015 року № 1275-р «Про затвердження переліку населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція, та визнання такими, що втратили чинність, деяких розпоряджень Кабінету Міністрів України» (із змінами, внесеними згідно з Розпорядженням Кабінету Міністрів України № 28-р від 23.01.2019) село Хрящувате Сорокинського (до перейменування Краснодонського) району Луганської області належить до населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція.
Відповідно до Постанови Верховної Ради України «Про перейменування окремих населених пунктів та районів на тимчасово окупованих територіях Донецької та Луганської областей» від 12 травня 2016 року № 1351-VIII Краснодонський район Луганської області перейменовано на Сорокинський.
В Указі Президента України «Про межі та перелік районів, міст, селищ і сіл, частин їх територій, тимчасово окупованих у Донецькій та Луганській областях» від 07 лютого 2019 року № 32/2019 зазначено, що Сорокинський район Луганської області належить до тимчасово окупованої території України. 
Загальновідомим є той факт, що після початку проведення АТО с. Хрящувате Сорокинського району Луганської області піддавалося щоденним обстрілам. Зазначена інформація міститься і на офіційному сайті Міністерства збройних сил України та на офіційному сайті Раді національної безпеки і оборони України.
На підтвердження факту руйнування будинку АДРЕСА_1 в результаті прямого влучення снаряду позивачем надано акт № 133 обстеження руйнувань капітальних будівель отриманих внаслідок обстрілу від 03 жовтня 2014 року, фотокартки об`єкта зруйнованого будинку. 
Також позивачкою на підтвердження зазначеного вище факту надано компакт-диск, на якомі міститься інформація, а саме супутникові фотознімки руїн вказаного вище будинку; письмові пояснення свідка ОСОБА_2 , яка попереджена про кримінальну відповідальність за надання неправдивих показань.
У пункті 27 постанови Пленуму Верховного суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» № 2 від 02 червня 2009 року роз`яснено, що не можуть бути використані як показання свідків їх письмові пояснення, тому у відповідних випадках (наприклад, якщо пояснення таких осіб мають значення для справи і допитати їх неможливо) вони приймаються судом як письмові докази (стаття 64 ЦПК). 
Ураховуючи похилий вік ОСОБА_2 , колегія суддів приймає до уваги письмові показання ОСОБА_2 як письмовий доказ у відповідності до вимог ч. 1 ст. 95 ЦПК України.
ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є особою похилого віку, має статус дитини війни, є інвалідом ІІІ групи, що підтверджується посвідченням № НОМЕР_1 , довідкою МСЕК № 194529 від 01 квітня 1997 року. 
Згідно довідки від 19 липня 2019 року № 1601003555, виданою Управлінням праці та соціального захисту населення Київської районної ради м. Полтави, ОСОБА_1 є внутрішньо переміщеною особою.
Відповідно до довідки Полтавської церкви Євангельських християн-баптистів «Віфлієм» від 16 листопада 2016 року ОСОБА_1 з 06 березня 2015 року тимчасово приживає у АДРЕСА_3 , в приміщенні молитовного будинку у зв`язку з тим, що є одинока пенсіонерка і переселенка з Луганської області, її житло було зруйновано через військові події, а жити їй немає де (т.1, а.с. 11).
Положеннями Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» громадянам України гарантовано дотримання у повному обсязі їхніх прав і свобод, передбачених Конституцією України.
Державні органи та органи місцевого самоврядування, утворені відповідно до Конституції та законів України, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території діють лише на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом.
Будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків.
Колегія суддів вважає необхідним зазначити, що у 1971 році Міжнародний суд Організації Об`єднаних Націй (далі - ООН) у документі «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначив, що держави - члени ООН зобов`язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів».
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) розвиває цей принцип у своїй практиці. Наприклад, у справах «Лоізіду проти Туреччини» (Loizidou v. Turkey, 18.12.1996, §45), «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016). «Зобов`язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих de facto органів та інститутів [окупаційної влади] далеко від абсолютного, - вважають судді ЄСПЛ, - Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим (ЄСПЛ). Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать».
При цьому, у виняткових випадках визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу.
Враховуючи викладене, колегія суддів вважає можливим застосувати названі загальні принципи («Намібійські винятки»), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та Європейського суду з прав людини, в контексті оцінки документів, виданих закладами, що знаходяться на території проведення антитерористичної операції (окупованої території), як доказів, оскільки не прийняття їх призведе до порушень та обмежень прав позивачки на захист.
Відповідно до статті 1 ЦПК України 2004 року (в редакції на час звернення до суду) завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Згідно зі статтею 4 ЦПК України 2004 року, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
Приписами статті 8 ЦПК України 2004 року встановлено, що суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Забороняється відмова у розгляді справи з мотивів відсутності, неповноти, нечіткості, суперечливості законодавства, що регулює спірні відносини.
Аналогічні норми закріпленні у статтях 2, 5, 10 ЦПК України.
Частиною другою статті 5 ЦПК України передбачено, що у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
Статтею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права.
Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Згідно з частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Відповідно до частини четвертої статті 13 Конституції України держава забезпечує захист прав усіх суб`єктів права власності і господарювання, соціальну спрямованість економіки. Усі суб`єкти права власності рівні перед законом.
Частиною четвертою статті 41 Конституції України гарантовано, що ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
Зобов`язання держави стосовно поваги та захисту прав людини не зникають і в умовах збройних конфліктів. Підтвердженням того виступають положення самих міжнародних договорів про права людини, які не виключають їх застосування у період збройних конфліктів, хоча й передбачають можливість відступу держави від окремих зобов`язань під час надзвичайної ситуації.
У рішенні від 08 січня 2004 року у справі «Айдер та інші проти Туреччини» ЄСПЛ указав, що відповідальність держави носить абсолютний характер і має об`єктивну природу, засновану на теорії соціального ризику. Таким чином, держава може бути притягнута до відповідальності з метою компенсації шкоди тим, хто постраждав від дій невстановлених осіб або терористів, коли держава визнає свою нездатність підтримувати громадський порядок і безпеку або захищати життя людей і власність (пункт 70).
Отже, правова позиція ЄСПЛ ґрунтується на принципі про абсолютну відповідальність держави, зобов`язаної забезпечити в суспільстві мир і порядок і особисту безпеку людей, що знаходяться під її юрисдикцією. Тому порушення громадського порядку і миру, створення загрози безпеці людей є для держави самостійними підставами відповідальності за заподіяну шкоду.
Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів (стаття 1 Першого протоколу до Конвенції).
Згідно з частиною першою статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.
Відповідно до частин першої-третьої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.
Частиною першою статті 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним.
Згідно з частиною першою статті 386 ЦК України держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності.
Для правильного вирішення спору та захисту порушеного права позивачки суд повинен визначитися з предметом й підставою позову.
Згідно з пунктами 3, 5 частини другої статті 119 ЦПК України 2004 року (в редакції на час звернення з позовом) позовна заява повинна містити зміст позовних вимог та виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги.
Предметом позову є певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення, яка опосередковується відповідним способом захисту прав або інтересів. Підстави позову - це обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу.
Тобто, правові підстави позову - це зазначена в позовній заяві нормативно-правова кваліфікація обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги.
При цьому незгода суду з наведеним у позовній заяві правовим обґрунтуванням щодо спірних правовідносин не є підставою для відмови у позові.
Оскільки повноваження органів влади є законодавчо визначеними, тому суд згідно з принципом jura novit curia («суд знає закони») під час розгляду справи має самостійно перевірити доводи сторін, а, з`ясувавши при розгляді справи, що сторона або інший учасник судового процесу на обґрунтування своїх вимог або заперечень послався не на ті норми права, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну правову кваліфікацію останніх та застосовує для прийняття рішення ті норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини.
Зазначення позивачем конкретної правової норми на обґрунтування позову не є визначальним при вирішенні судом питання про те, яким законом потрібно керуватися при вирішенні спору.
Отже, саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. Самостійне застосування судом для ухвалення рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту.
Аналогічна правова позиція висловлена Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 04 грудня 2019 року у справі № 917/1739/17 (провадження № 12-161гс19).
Із тексту позовної заяви вбачається, що позивачка в обґрунтування позову про відшкодування шкоди посилається на те, що держава Україна не забезпечила мир та порядок на території с. Хрящувате Краснодонського району Луганської області, що призвело до пошкодження її житлового будинку під час масових обстрілів, вона не отримувала від держави відшкодування за пошкодження (знищення) під час терористичного акту її житлового будинку, тому вважає, що держава Україна зобов`язана в силу норм законодавства України та статті 1 Протоколу до Конвенції відшкодувати шкоду. 
Також, позивачка вказує, що право на судовий захист їй гарантовано Конституцією України, у тому числі щодо захисту права власності, а право на відшкодування шкоди передбачено статтею 19 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» та статтею 86 Кодексу цивільного захисту України.
Крім того, позивачка посилається на рішення Європейського Суду з прав людини від 08 січня 2004 року у справі «Айдер та інші проти Туреччини», в якому зазначено, що відповідальність держави носить абсолютний характер і має об`єктивну природу, засновану на теорії соціального ризику. Таким чином, держава може бути притягнута до відповідальності з метою компенсації шкоди тим, хто постраждав від дій невстановлених осіб або терористів, коли держава визнає свою нездатність підтримувати громадський порядок і безпеку або захищати життя людей і власність (пункт 70).
Також позивачка вказує на рішення Європейського Суду з прав людини «Катан та інші проти Молдови та Росії», в якому зазначено, що хоча Молдова не має ефективного контролю над діями "ПМР" в Придністров`ї, той факт, що цей регіон визнається за міжнародним правом як частина території Молдови, тягне за собою обов`язок за статтею 1 Конвенції використати всі доступні їй юридичні та дипломатичні засоби з тим, щоб продовжувати гарантувати здійснення прав і свобод, визначених Конвенцією, усіма особами, які там проживають (пункт 110).
Одночасно, позивачка зазначає, що до теперішнього часу ні Кабінетом Міністрів України, ні відповідними міністерствами не розроблено спеціального нормативного акту щодо надання грошової допомоги та відшкодування шкоди особам, які постраждали у Донецькій та Луганській областях, що передбачено розпорядженням Кабінету Міністрів України від 16 жовтня 2014 року № 1002-р, яким затверджено План заходів з організації відновлення пошкоджених (зруйнованих) об`єктів соціальної і транспортної інфраструктури, житлового фонду та систем забезпечення життєдіяльності на території Луганської та Донецької областей.
У статті 3 Конституції України проголошено, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.
Відповідно до практики ЄСПЛ принцип верховенства права зобов`язує державу поважати і застосовувати запроваджені нею закони, створюючи правові й практичні умови для втілення їх в життя (пункт 184 рішення від 22 червня 2004 року у справі «Броньовські проти Польщі», заява № 31443/96).
Отже, людські права є найвищою соціальною цінністю, їх забезпечення та захист є прямим обов`язком держави.
Зобов`язання держави стосовно поваги та захисту прав людини не зникають і в умовах збройних конфліктів.
Положення преамбули Конвенції вказують на те, що Високі Договірні Сторони зобов`язалися забезпечити повагу до прав людини шляхом гарантії цих прав. Гарантування прав людини з боку держави може здійснюватися як активними діями, так і утриманням від вчинення будь-яких дій. Така діяльність держави по гарантуванню прав людини пов`язана з видами зобов`язань з боку держав-учасниць Конвенції, якими є негативні та позитивні зобов`язання.
Негативні зобов`язання - це зобов`язання держави утримуватися від втручання в права та свободи, а позитивні зобов`язання - навпаки, тобто держава повинна щось зробити, вчинити певні дії, щоб особа могла скористатися своїми правами за Конвенцією. Це, наприклад, може включати в себе прийняття законодавства, що допоможе забезпечити користування гарантованими Конвенцією правами, або забезпечення реальних умов для реалізації прав.
Так, за певних обставин захистом статті 1 Першого протоколу до Конвенції може користуватися легітимне очікування (legitimate expectation) успішної реалізації майнових прав (право вимоги). Для того, щоб «очікування» було «легітимним», воно має бути заснованим на нормі закону або іншому правовому акті, такому як судове рішення, пов`язаному із майновим інтересом (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ від 28 вересня 2004 року у справі «Копецький проти Словаччини» (Kopecky v. Slovakia), заява № 44912/98, § 49-50).
Тобто, особа, яка має майновий інтерес, може розглядатись як така, що має «легітимне очікування» успішної реалізації її права вимоги (зокрема, відшкодування державою шкоди) у сенсі статті 1 Першого протоколу до Конвенції, коли для цього інтересу є достатні підстави у національному законодавстві.
Позивачка обґрунтувала розмір завданої їй шкоди опосередкованою вартістю знищеного житлового будинку станом на липень 2014 року у сумі 644332,80 грн, керуючись при цьому частиною десятою статті 86 Кодексу цивільного захисту України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції. Зазначала, що шкода, завдана внаслідок потрапляння снаряду в будинок, має бути відшкодована державою.
Частина перша статті 19 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» передбачає спеціальне правило, відповідно до якого відшкодування шкоди, заподіяної громадянам терористичним актом, провадиться за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до закону і з наступним стягненням суми цього відшкодування з осіб, якими заподіяно шкоду, в порядку, встановленому законом. Крім того, у порядку, визначеному законом, провадиться відшкодування шкоди, заподіяної терористичним актом організації, підприємству або установі (частина друга статті 19 вказаного Закону).
З огляду на зміст вказаних положень реалізація права на отримання зазначеного відшкодування поставлена у залежність від існування компенсаційного механізму, що має бути встановлений в окремому законі. Закон, який регулює порядок відшкодування за рахунок коштів Державного бюджету України шкоди, заподіяної терористичним актом об`єктам житлової нерухомості громадян, відсутній як на час виникнення спірних правовідносин, так і на час розгляду справи судами.
При цьому у законодавстві України відсутня не тільки процедура виплати означеного відшкодування (див. для порівняння mutatis mutandis рішення ЄСПЛ від 24 квітня 2014 року у справі «Будченко проти України» (Budchenko v. Ukraine), заява № 38677/06, § 42), але й чіткі умови, необхідні для заявлення майнової вимоги до держави про надання такого відшкодування (див. mutatis mutandis ухвалу ЄСПЛ щодо прийнятності від 30 вересня 2014 року у справі «Петльований проти України» (Petlyovanyy v. Ukraine, заява № 54904/08).
Постановою Кабінету Міністрів України від 18 грудня 2013 року № 947 затверджений Порядок надання та визначення розміру грошової допомоги або компенсації постраждалим від надзвичайних ситуацій, які залишилися на попередньому місці проживання (далі - Порядок), який викладений у редакції постанови Кабінету Міністрів України від 10 липня 2019 року № 623.
Вищевикладене дає підстави для висновку, що право на відшкодування відповідно до закону шкоди, заподіяної громадянам терористичним актом, не породжує легітимного очікування на отримання від держави Україна такого відшкодування за пошкоджений у період проведення антитерористичної операції будинок.
З аналогічних підстав не породжує у позивачки такого очікування і положення статті 85 Кодексу цивільного захисту України, відповідно до яких відшкодування матеріальних збитків постраждалим внаслідок надзвичайних ситуацій здійснюється у порядку, визначеному законом.
Отже, право на отримання за рахунок держави компенсації за шкоду, заподіяну у період проведення антитерористичної операції внаслідок пошкодження під час терористичного акту належного позивачці на праві власності житлового будинку, не має у законодавстві України такої юридичної основи, що дає змогу визначити конкретний майновий інтерес позивачки.
З урахуванням викладеного вимоги про відшкодування шкоди за пошкоджений під час терористичного акту житловий будинок на підставі статті 19 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» та статті 85 Кодексу цивільного захисту України є безпідставними.
Тому, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відмову у задоволенні позову у зв`язку з тим, що ОСОБА_1 не зверталась до Луганської обласної державної адміністрації-Луганської обласної військово-цивільної адміністрації з пропозицією про добровільну передачу пошкодженого будинку. 
Разом з тим позивачка має право на компенсацію від держави за невиконання державою свого позитивного матеріального та процесуального обов`язку за статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.
Позивачка зазначала, що держава порушила вимоги статті 1 Першого протоколу до Конвенції, та на відсутність спеціального порядку відшкодування шкоди за пошкоджений внаслідок потрапляння снаряду житловий будинок, відсутність сплати компенсації завданої шкоди впродовж тривалого часу.
Так, відповідно до статті 1 Конвенції Високі Договірні Сторони гарантують кожному, хто перебуває під їхньою юрисдикцією, права і свободи, визначені в розділі I цієї Конвенції.
Стосовно права, гарантованого статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, такі позитивні обов`язки згідно з практикою ЄСПЛ можуть передбачати певні заходи, необхідні для захисту права власності, а саме: у матеріальному аспекті держава має забезпечити у своїй правовій системі юридичні гарантії реалізації права власності (превентивні обов`язки) та засоби правового захисту, за допомогою яких потерпілий від втручання у це право може його захистити, зокрема, вимагаючи відшкодування збитків за будь-яку втрату (компенсаційні обов`язки) (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ від 03 квітня 2012 року у справі «Котов проти Росії», заява № 54522/00, пункт 113); у процесуальному аспекті, хоча стаття 1 Першого протоколу до Конвенції не встановлює чітких процедурних вимог, існування позитивних обов`язків процесуального характеру відповідно до цього положення визнані ЄСПЛ як у справах, що стосуються державних органів, так і у спорах між приватними особами (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі «Котов проти Росії», пункт 114).
Як вже зазначено, закон, який регулює порядок відшкодування за рахунок коштів Державного бюджету України шкоди, заподіяної пошкодженням майна відсутній як на момент виникнення спірних правовідносин, так і на момент розгляду справи судами (позитивний матеріальний обов`язок).
Оскільки Конвенція покликана захищати права, які є практичними й ефективними, порушення державою будь-якого з конвенційних обов`язків може зумовлювати необхідність присудження за це компенсації. Така компенсація може мати різні форми та встановлюватися, зокрема, залежно від виду порушення (див., наприклад, рішення ЄСПЛ від 29 червня 2004 року щодо суті та від 13 липня 2006 року щодо справедливої сатисфакції у справі «Доган та інші проти Туреччини», заява № 8803-8811/02; рішення ЄСПЛ від 16 червня 2015 року у справі «Чірагов та інші проти Вірменії», заява № 13216/05, пункти 188-201; рішення ЄСПЛ від 16 червня 2015 року у справі «Саргсян проти Азербайджану», заява № 40167/06, пункти 152-242).
Відсутність у законодавстві України відповідних положень щодо відшкодування власникові шкоди, заподіяної його об`єкту житлової нерухомості, не перешкоджає особі, яка вважає, що стосовно її права власності на таке майно певний позитивний обов`язок не був виконаний, вимагати від держави компенсації за це невиконання на підставі статті 1 Першого протоколу до Конвенції.
Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження (стаття 13 Конвенції).
Засоби юридичного захисту, які вимагаються за статтею 13 Конвенції, повинні бути ефективними як у теорії, так і на практиці; використанню засобів захисту не повинні невиправдано та необґрунтовано перешкоджати дії чи бездіяльність органів влади держави-відповідача.
До подібних правових висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04 вересня 2019 року у справі № 265/6582/16-ц (провадження № 14-17цс19).
Необхідність встановлення компенсаційного механізму за пошкоджене/зруйноване майно в умовах збройного конфлікту підтверджена у численних рішеннях ЄСПЛ (зокрема, рішення у справах: «Лоїзіду проти Туреччини» від 18 грудня 1996 року, заява № 15318/159; «Кіпр проти Туреччини» від 10 травня 2001 року, заява № 25781/94, «Чірагов та інші проти Вірменії» від 16 червня 2015 року, заява № 13216/05, «Саргсян проти Азербайджану» від 16 червня 2015 року, заява № 40167/06).
У справі «Докіч проти Боснії та Герцеговини» (рішення ЄСПЛ від 27 травня 2010 року, заява № 6518/04) ЄСПЛ підкреслив, що заявник чітко виразив погодження на компенсацію замість реституції і, таким чином, отримав право на відповідну суму. ЄСПЛ також констатував відсутність компенсаційної схеми, яка відповідає стандартам та практиці цього Суду, а розмір запропонованої Урядом компенсації за 1 кв. м визнав занадто малим, застосувавши критерій «ринкової вартості майна».
На підставі цієї практики ЄСПЛ, яка є сталою, а відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» вона є джерелом права в Україні, так само виникають легітимні очікування щодо отримання компенсації за пошкоджене/зруйноване майно.
Беручи до уваги відсутність в Україні компенсації завданої шкоди впродовж тривалого часу; відсутність спеціального порядку відшкодування за пошкоджений внаслідок терористичного акту житловий будинок; нездатність держави захищати власність у розумінні ЄСПЛ, колегія суддів, вважає, що позивачкою доведено, що певний позитивний обов`язок з боку держави не був виконаний стосовно права власності позивачки на таке майно, а тому порушення її права, встановленого статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, підлягає захисту шляхом виплати компенсації від держави. 
Аналогічна правова позиція висловлена в постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 04 березня 2020 року у справі № 237/557/18-ц, Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 лютого 2020 року у справі № 423/2245/16-ц, Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 березня 2020 року у справі № 310/1739/17.
Враховуючи фактичні обставини справи, виходячи із принципу розумності та справедливості, приймаючи до уваги те, що зруйнований житловий будинок, який належав позивачці на праві власності, був її єдиним житлом, іншого житла вона не має та вимушена проживати в приміщенні молитовного будинку Полтавської церкви Євангельських християн-баптистів «Віфлієм», та з урахуванням вищенаведеної практики ЄСПЛ колегія суддів вважає, що  ОСОБА_1 має право на стягнення за рахунок держави грошової компенсації у розмірі 120000 грн за відсутність компенсації завданої шкоди впродовж тривалого часу; відсутність спеціального порядку відшкодування за пошкоджений внаслідок терористичного акту житловий будинок; нездатність держави захищати власність у розумінні ЄСПЛ.

Щодо суті апеляційної скарги
Суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право  скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення (п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України). 
Апеляційний суд вважає, що рішення суду першої інстанції слід скасувати відповідно до п.п.1, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1  до Держави України в особі Кабінету Міністрів України, Державної казначейської служби України про відшкодування шкоди, спричиненої внаслідок проведення антитерористичної операції задовольнити частково, стягнути з держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з Єдиного казначейського рахунку на користь  ОСОБА_1  грошову компенсацію у розмірі 120000 грн.
Керуючись ст.ст. 367, п. 2 ч. 1 ст. 374,  ч. 2 ст. 376, 384 ЦПК України,  Луганський апеляційний суд у складі колегії суддів,
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Сватівського районного суду Луганської області від 08 листопада 2018 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.
Позовні вимоги ОСОБА_1 до Держави України в особі Кабінету Міністрів України, Державної казначейської служби України про відшкодування шкоди, спричиненої внаслідок проведення антитерористичної операції задовольнити частково.
Стягнути з держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з Єдиного казначейського рахунку на користь  ОСОБА_1 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 , ідентифікаційний код  НОМЕР_1 , адреса фактичного місця проживання:  АДРЕСА_3 , грошову компенсацію у розмірі 120 000 (сто двадцять тисяч) грн.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.
Строк подання касаційної скарги під час карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню корона вірусної хвороби (COVID-19), продовжується на строк дії такого карантину.
Повний текст постанови складено 16 квітня 2020 року.
Головуючий                                                                                    В.А. Коновалова
Судді Н.М.Авалян

В.М. Луганська