ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Постанова
Іменем України
10 червня 2020 року
м. Харків
справа № 642/1069/19
провадження № 22-ц/818/3158/20
Харківський апеляційний суд у складі:
Головуючого – Пилипчук Н.П.,
суддів – Кругової С.С., Маміної О.В.,
за участю секретаря судових засідань – Плахотнікової І.О.
учасники справи:
позивач: ОСОБА_1 
відповідач: Територіальна громада м. Харкова в особі Харківської міської ради
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Харкові цивільну справу 
за позовом ОСОБА_1 до Територіальної громади м. Харкова в особі Харківської міської ради про визнання права власності в порядку спадкування за законом та встановлення фактів, що мають юридичне значення, 
за апеляційною скаргою Харківської міської ради, в особі представника Скидан Максима Анатолійовича, на рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 27 лютого 2020 року, ухвалене суддею Гримайло А.М., в залі суду в м. Харків, 
В С Т А Н О В И В :
В лютому 2019 року позивач звернувся до суду із вказаним позовом.
В обґрунтування позовних вимог зазначив, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла  ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , будучи онуком померлої фактично прийняв спадщину, так як, його мати ОСОБА_3 - дочка спадкодавця померла ІНФОРМАЦІЯ_2 Інших спадкоємців не має. Спадщина складається з домоволодіння розташованого за адресою: АДРЕСА_1 . Вказане домоволодіння належало його родині на підставі рішення народного суду 5-ї дільниці м. Харкова від 29/ІХ-І 1928 року. Рішенням народного суду 4-ї дільниці Ленінського району м. Харкова по справі № 2-163 від 17.03.1952 року вищевказане домоволодіння належало на праві особистої власності (копія рішення суду від 17.03.1952 р. – додаток № 14): ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 – 4/25 або 8/50 частки, ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 – 25/50 або Ѕ частки, ОСОБА_6 , 1866 року народження – 17/50 частки. Після смерті ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_5 її син, ОСОБА_5 , фактично прийняв 17/50 частини спадщини, але юридично не оформив, так як 06.12.1944 року загинув на фронті Вітчизняної війни. На підставі рішення народного суду 4-ї дільниці Ленінського району м. Харкова по справі № 2-163 від 17.03.1952 року 2-ю Харківською міською державною нотаріальною конторою 14.03.1953 року видано свідоцтво про право на Ѕ частину спадщини, яка належала ОСОБА_5 , в рівних частинах його дружині - ОСОБА_4 та його дочці – ОСОБА_7 , тобто по ј кожній. Крім того дружина та дочка фактично прийняли, будучи спадкоємцями першої черги 17/50 частини спадщини, які залишилися юридично не оформлені ОСОБА_5 . Після смерті ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_6 спадщину фактично прийняла її дочка, ОСОБА_8 , так як на день смерті була зареєстрована та мешкала в спадковому домоволодінні за адресою: АДРЕСА_1 . Після смерті ОСОБА_9 ІНФОРМАЦІЯ_7 спадщину фактично прийняла її дочка, ОСОБА_10 , так як на день смерті мешкали в спадковому домоволодінні за адресою: АДРЕСА_1 однією сім`єю з власником зазначеного домоволодіння: ОСОБА_11 , ОСОБА_12 зі своє родиною. Інших спадкоємців, окрім ОСОБА_10 , після смерті її матері, які могли б фактично прийняти спадщину – не має, тобто не зареєстровані та фактично не мешкали в спадковому домоволодінні на день смерті спадкодавця.
У зв`язку із чим, після уточнення позовних вимог просив встановити юридичний факт того, що після смерті ОСОБА_13 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , спадщину фактично прийняв її онук - ОСОБА_1 на підставі ч. 1 ст. 1266 та ч. 3 ст. 1268 ЦК України, яка складається з домоволодіння розташованого за адресою: АДРЕСА_1 ; визнати право власності в порядку спадкування за законом за ОСОБА_1 на домоволодіння розташоване за адресою: АДРЕСА_1 .
Рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 27 лютого 2020 року позовні вимоги ОСОБА_1 – задоволено. Встановлено юридичний факт, що після смерті ОСОБА_13 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , спадщину фактично прийняв її онук - ОСОБА_1 , яка складається з домоволодіння розташованого за адресою: АДРЕСА_1 . Визнано право власності в порядку спадкування за законом за ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_8 , іпн НОМЕР_1 ) на домоволодіння розташоване за адресою: АДРЕСА_1 .
Не погодившись із вказаним рішенням суду Харківська міська рада, в особі представника Скидан М.А. звернулася до суду з апеляційною скаргою, в якій просить вказане рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі. Посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи. 
Апеляційна скарга мотивована тим, що судом не було враховано, що позивачем по справі не було вжито заходів для оформлення спадкових справи у нотаріальному порядку, а тому звернення позивача до суду із позовом про визнання права власності є передчасним. Також вказує, що позивачем по справі не доведено та не підтверджено належними та допустимими доказами, що він проживав на момент смерті ОСОБА_14 в зазначеному домоволодінні. 
Відповідно до ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційних скарг.
Судова колегія, заслухавши доповідь судді, пояснення сторін, що з`явилися, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційні скарг, вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.
Згідно ч.1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
Частинами 1 та 3 ст. 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
Відповідно до ч.1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється порядку іншого судочинства.
Відповідно до ч.1 ст. 16 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника.
Оцінюючи належність обраного позивачем способу захисту та обґрунтовуючи відповідний висновок щодо нього, судам слід виходити із його ефективності (стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод), а це означає, що вимога про захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, а також забезпечувати поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.
Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбаченийч.2 ст.16 ЦК України,відповідно доякої способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права, визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення, примусове виконання обов`язку в натурі, зміна правовідношення, припинення правовідношення, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди.
Власник порушеного права може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права, який прямо визначається спеціальним законом, що регламентує конкретні цивільні правовідносини.
Судом першої інстанції встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_2 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть ОСОБА_2 серії НОМЕР_2 видане 25.12.2013 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану по місту Харкову реєстраційної Харківського міського управління юстиції.
ОСОБА_1  є онуком  ОСОБА_2 , що підтверджується наступними документами: копією паспорту ОСОБА_1 серії НОМЕР_3 , копією свідоцтва про народження ОСОБА_15 (в народжені ОСОБА_15 ) серії НОМЕР_4 Палацом новонароджених від 23.12.1987 року, свідоцтвом про зміну імені серії НОМЕР_5 , видане Ленінським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Харківського міського управління юстиції, копією свідоцтва про народження ОСОБА_16 серії НОМЕР_6 , виданого від Ленінським р/б ЗАГС від 04.05.1970 року.
Мати ОСОБА_1 - дочка спадкодавця, померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть ОСОБА_17 серії НОМЕР_7 , виданого відділом реєстрації актів цивільного стану по місту Харкову реєстраційної служби Харківського міського управління юстиції від 25 грудня 2013 року.
Рішенням народного суду 4-ї дільниці Ленінського району м. Харкова по справі № 2-163 від 17.03.1952 року житловий будинок, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 належав на праві особистої власності: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 – 4/25 або 8/50 частки, ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 – 25/50 або Ѕ частки, ОСОБА_6 , 1866 року народження – 17/50 частки.
Після смерті ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_5 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть від 30.11.1951 року серії НОМЕР_8 , її син, ОСОБА_5 , фактично прийняв 17/50 частини спадщини.
На підставі рішення народного суду 4-ї дільниці Ленінського району м. Харкова по справі № 2-163 від 17.03.1952 року 2-ю Харківською міською державною нотаріальною конторою 14.03.1953 року видано свідоцтво про право на Ѕ частину спадщини, яка належала ОСОБА_5 , в рівних частинах його дружині - ОСОБА_4 та його дочці – ОСОБА_7 , тобто по ј кожній.
Крім того дружина та дочка фактично прийняли, будучи спадкоємцями першої черги 17/50 частини спадщини, які залишилися юридично не оформлені ОСОБА_5 .
Після смерті ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_6 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_9 , виданого Харківським міським ввідділом реєстрації актів цивільного стану від 20 липня 1992 року, спадщину фактично прийняла її дочка, ОСОБА_8 , так як на день смерті була зареєстрована та мешкала в спадковому домоволодінні за адресою: АДРЕСА_1 .
Після смерті ОСОБА_9 ІНФОРМАЦІЯ_7 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_10 , виданого Харківським відділом реєстрації актів громадянського стану від 01.04.1996 року, фактично прийняла її дочка, ОСОБА_10 , оскільки на день смерті мешкали в спадковому домоволодінні за адресою: АДРЕСА_1 однією сім`єю з власником зазначеного домоволодіння: ОСОБА_11 , ОСОБА_12 зі своє родиною, що підтверджується копією довідки від 16.07.2000 року виданої вуличним комітетом № 14. Інших спадкоємців, окрім ОСОБА_10 , після смерті її матері, які могли б фактично прийняти спадщину – не має, тобто не зареєстровані та фактично не мешкали в спадковому домоволодінні на день смерті спадкодавця.
Згідно зі статтями 1216, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права і обов`язки, що належали спадкодавцю на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.
Статтями 1217, 1223 ЦК Українипередбачено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу (спадкоємці за законом першої-п`ятої черг). Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.
Відповідно до частини першої статті 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.
Згідно з частиною третьою статті 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.
Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини (частина перша статті 1269 ЦК України).
За змістом зазначених норм прийняття особою спадщини обумовлюється або постійним проживанням спадкоємця із спадкодавцем на час відкриття спадщини, або, в разі відсутності наведених вище обставин, поданням до нотаріальної контори заяви про прийняття спадщини у визначений частиною першоюстатті 1270 ЦК Українистрок.
Із роз`яснень, викладених у пунктах 2, 23 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30 травня 2008 року №7 вбачається, що, якщо виникнення права на спадкування залежить від доведення певних фактів, особа може звернутися до суду із заявою про встановлення цих фактів, яка, у разі відсутності спору, розглядається за правилами окремого провадження. Зокрема, у такому порядку суди повинні розглядати заяви про встановлення родинних відносин із спадкодавцем, проживання з ним однією сім`єю, постійного проживання разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, факту прийняття спадщини відповідно до статті 549 ЦК Української РСР 1963 року.
Якщо постійне проживання особи зі спадкодавцем на час відкриття спадщини не підтверджено відповідними документами, у зв`язку із чим нотаріус відмовив особі в оформленні спадщини, спадкоємець має право звернутися до суду із заявою про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, а не про встановлення факту прийняття спадщини.
Із змісту статей 1268, 1269 ЦК України вбачається, що факт прийняття спадщини пов`язується тісно з постійним проживанням разом із спадкоємцем на час відкриття спадщини, однак окремо встановити факт прийняття спадщини без встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини чинним законодавством не передбачено.
Аналогічний правовий висновок міститься також у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 01 квітня 2019 року (справа № 127/1149/17-ц, провадження № 61-21375св18), Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 21 березня 2018 року (справа № 2-844/2008, провадження № 61-1424св18).
Матеріали справи містять копію паспорта позивача ОСОБА_1 , з якого вбачається, що останній зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 з 07.12.2006 року. 
Належних та допустимих доказів постійного проживання померлої ОСОБА_18 , та ОСОБА_1 на час відкриття спадщини в спірному домоволодінні не надано, юридичний факт щодо цього не встановлено.
За таких обставин помилковим є висновок суду першої інстанції про задоволення позову в частині встановлення факту прийняття спадщини відповідно до положень частини третьої статті 1268 ЦК України.
Право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (стаття 392 ЦК України).
Відповідно до статті 392 ЦК України з вимогами про визнання права власності на спадкове майно спадкоємець може звернутися до особи, яка не визнає або оспорює право власності спадкоємця на спадкове майно.
У разі, коли спір виникає у зв`язку з неможливістю документального оформлення права на спадщину, за відсутності спору про безпосереднє право на неї, спадкоємець може оскаржити відмову нотаріуса у вчиненні нотаріальних дій у судовому порядку.
Проте, в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази того, що позивачу відмовлено у вчиненні нотаріальної дії - видачі свідоцтва про право на спадщину.
У пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику в справах про спадкування» роз`яснено, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.
У разі, якщо відсутність умов для одержання у нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину не підтверджена належними доказами, а саме відмовою нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину, це може бути підставою для відмови у позові.
Зазначений правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду у складі постійної колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 червня 2018 року (справа № 182/8267/14-ц, провадження № 61-4166св18).
Матеріали справи не містять належних та допустимих доказів того, що ОСОБА_1 звертався до нотаріальної контори, де йому було відмовлено відповідною постановою нотаріуса у оформленні спадкових прав. 
Між тим, ОСОБА_1 не позбавлений можливості звернутися до суду з вимогами про встановлення факту проживання однією сім`єю із спадкодавцем та до нотаріуса за оформленням спадкових прав. 
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Відповідно до п. 4 ч.1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Керуючись ст. ст. 371, 374, п. 4 ч. 3 ст. 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд, 
П О С Т А Н О В И В :
Апеляційну скаргу Харківської міської ради, в особі представника Скидан Максима Анатолійовича - задовольнити.
Рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 27 лютого 2020 року – скасувати.
У задоволенні позову ОСОБА_1 до Територіальної громади м. Харкова в особі Харківської міської ради про визнання права власності в порядку спадкування за законом та встановлення фактів, що мають юридичне значення – відмовити.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку тільки в випадках передбачених частиною 3 статті 389 Цивільного процесуального кодексу України безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Головуючий –                                                                     Н.П. Пилипчук 
Судді –                                                                        О.В. Маміна         
                                                                               С.С. Кругова