Постанова
Іменем України
 
02 квітня 2020 року
м. Київ
 
справа № 372/3173/15-ц 
провадження № 61-8446св18 
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:  
Штелик С. П. (суддя-доповідач), Калараша А. А., Сімоненко В. М., 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Обухівського районного суду Київської області від 17 травня 2016 року у складі судді Мори О. М. та ухвалу апеляційного суду Київської області від 20 вересня 2017 року у складі суддів: Таргоній Д. О., Іванової І. В., Коцюрби О. П.,
 
учасники справи:
позивач -   ОСОБА_2 ,
відповідач -  ОСОБА_1 ,
 
ІСТОРІЯ СПРАВИ
 
Короткий зміст позовних вимог 
У липні 2015 року  ОСОБА_2 звернувся до суду позовомдо ОСОБА_1  про стягнення заборгованості за договором позики, посилаючись на те, що                   22 березня 2013 року він передав відповідачу в борг 32 тис. доларів США з терміном повернення позики до 10 травня 2013 року, між сторонами було укладено договір позики у простій письмовій формі у вигляді розписки. 
Оскільки відповідач взяті на себе зобов`язання не виконав, просив  стягнути з ОСОБА_1 заборгованість за договором позики з урахуванням 3 % річниху розмірі 34 109 доларів 36 центів США, що згідно офіційного курсу станом на 22 липня 2015 року еквівалентно 751 429 грн 20 коп.
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 17 травня                       2016 року позов задоволено. Стягнуто з  ОСОБА_1 на користь                     ОСОБА_2 заборгованість за договором у сумі 34 109 доларів 36 центів США, що еквівалентно станом на 23 липня 2015 року 751 429 грн 20 коп., з яких: основний  борг - 32 тис. доларів США, 3 %річних (за період з 10 травня                       2013 року по 23липня 2015 року) - 2 109 доларів 36 центів США. Вирішено питання про судові витрати. 
Рішення суду мотивовано тим, що на час звернення до суду та розгляду справи відповідач не виконав взяті на себе за договором позики зобов`язання, грошові кошти позивачу не повернув. Таким чином, на станом на 23 липня 2015 року сума боргу складає 32 тис. доларів США; вимоги про стягнення 3 %річних є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.
Короткий зміст ухвали суду апеляційної інстанції
Ухвалою апеляційного суду Київської області від 20 вересня 2017 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.
Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що наявність у позивача оригіналу розписки свідчить про неповернення боргу відповідачем. Оскільки договір позики укладений у письмовій формі та його зміст підтверджує факт передачі позикодавцем грошової суми позичальнику та зобов`язання останнього щодо їх повернення, доводи апеляційної скарги про існування інших правовідносин між сторонами, ніж боргових, є безпідставними.У доводах апеляційної скарги    ОСОБА_1 вказує, що боргова розписка, на яку посилається у рішенні суд першої інстанції, не має правової природи укладеного між стронами договору позики. Суд не приймає до уваги дані заперечення, оскільки  позичальник має право оспорити договір позики відповідно до чинного законодавства. Однак, відповідач не надав суду належних та допустимих доказів на підтвердження своїх заперечень про невідповідність нормам законодавства договору позики.
АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ
Доводи касаційної скарги 
У касаційній скарзі  ОСОБА_1 росить скасувати судові рішення та відмовити у задоволенні позову, посилаючись на порушення судами норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.
Касаційна скарга мотивована тим, що згідно тексту розписки з неї не можна ідентифікувати особу позикодавця та зобов`язання повернути кошти, тобто розписка не є борговим документом. 
ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ
Оцінка аргументів учасників справи і висновків судів 
Згідно частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. 
Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
08 лютого 2020 року набув чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» від 15 січня 2020 року                  № 460-IX (далі - Закон від 15 січня 2020 року № 460-IX).
Пунктом 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону від 15 січня 2020 року                     № 460-IX установлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом. 
Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення.
Фактичні обставини, встановлені судами 
Суди установили, що 22 березня 2013 року між сторонами укладено договір позики у формі розписки, у відповідності до якого ОСОБА_2 передав ОСОБА_1 грошові кошти в розмірі 32 тис. доларів США з терміном повернення позики до 10 травня 2013 року. Укладання договору позики підтверджується розпискою від 22 березня 2013 року.
Строк повернення позики та правова природа отриманих ОСОБА_1 коштів як боргу встановлена у тексті розписки, що спростовує доводи касаційної скарги про відсутність вказаних умов договору позики. 
Частиною першою статті 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.
Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
Частиною другою статті 1047 ЦК України передбачено, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).
Цивільне законодавство містить загальні умови виконання зобов`язання, що полягають у його виконанні належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (стаття 526 ЦК України).
Принцип належного виконання полягає в тому, що виконання має бути проведене: належними сторонами; щодо належного предмета; у належний спосіб; у належний строк (термін); у належному місці.
Згідно зі статтею 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу та 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір відсотків не встановлений договором або законом.
За своєю суттю розписка про отримання у борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.
Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно  від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.
Статтею 545 ЦК України визначено, що прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник  видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора.
Отже, наявність оригіналу боргової розписки у позивача (кредитора) свідчить про те, що боргове зобов`язання у ОСОБА_1 виникло перед                       ОСОБА_2 та не виконане.
Належним чином дослідивши надані сторонами докази, з`ясувавши фактичні обставини справи відповідно до вимог ЦПК України, суди установили справжню правову природу правовідносин сторін, якими підтверджено правовідносини позики, факт передання відповідачу в позику коштів, його зобов`язання повернути кошти, спростували доводи відповідача щодо відсутності зобов`язань за позикою, врахували встановлену статтею 204 ЦК України презумпцію правомірності правочину, законно й обґрунтовано вирішили спір та дійшли правильного висновку про задоволення позову.
Щодо посилань на недопустимість розписки про позику (у розписці не вказано особу позикодавця), зазначене у касаційній скарзі, встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено як статтями 58, 59, 212 ЦПК України у редакції, що діяла на час розгляду справи у судах попередніх інстанцій, так і статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України у редакції від 03 жовтня 2017 року. Порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів. 
З урахуванням викладеного, доводи касаційної скарги є безпідставними та не впливають на законність судових рішень у справі. 
Європейський суд з прав людини вказує на те, що «пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод зобов`язує суди давати вмотивування своїх рішень, хоч це не може сприйматись, як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо вмотивування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено лише у світлі конкретних обставин справи» (див. mutatis mutandis рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України»            («Pronina v. Ukraine») від 18 липня 2006 року, заява № 63566/00, § 23).
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду,
 
П О С Т А Н О В И В:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення. 
 
Рішення Обухівського районного суду Київської області від 17 травня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 20 вересня 2017 року залишити без змін.
 
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає. 
Судді:                                                                                                      С. П. Штелик 
 
                                                                                                               А. А. Калараш
 
                                                                                                               В. М. Сімоненко