ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Справа № 595/1058/19	Головуючий у 1-й інстанції Федорончук В.Б. 	
Провадження № 22-ц/817/363/20 	Доповідач - Ходоровський М.В.	
Категорія - 	  	

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 червня 2020 року         м. Тернопіль
Тернопільський апеляційний суд в складі: 
головуючого - Ходоровський М.В. 
суддів -  Гірський Б. О., Бершадська Г. В., 
секретаря - Панькевич Т.І. 
з участю - представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2  

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Тернополі апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 — ОСОБА_2 на рішення Бучацького районного суду від 15 листопада 2019 року (головуючий суддя Федорончук В.Б., дата виготовлення рішення не вказана) у справі № 595/1058/19 за позовом товариства з обмеженою відповідальністю “Веллфін” до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики,-

ВСТАНОВИВ:

У травні 2019 року Товариство з обмеженою відповідальністю «ВЕЛЛФІН» звернулося в суд з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики. В обґрунтування позову зазначило, що 21 квітня 2016 року між позивачем та відповідачкою ОСОБА_1 було укладено договір позики №32893 в електронній формі на умовах строковості, зворотності, платності строком на 30 днів. Позивачем в порядку встановленому п.1.4. договору позики на картковий рахунок відповідача була перерахована сума позики в розмірі 1800 грн, що підтверджується повідомленням від 13.05.2019 року ТОВ «Платежі Онлайн», яке надає ТОВ «ВЕЛЛФІН» технічну можливість для проведення операцій, по якій банк-еквайер здійснює зарахування коштів, згідно Договору доручення № ФБ211/11 від 18 листопада 2015 року. Таким чином, позивач належно виконав умови договору позики, в той час як відповідачкою отримані грошові кошти в передбачені строки не повернуті, внаслідок чого у відповідачки утворилась заборгованість за договором позики зі сплати основного боргу, процентів та прострочених процентів. Відповідно до п. 1.1, 1.5 договору позики, загальний розмір заборгованості відповідачки перед позивачем станом на 17.05.2019 року становить 66589,20 грн.
Рішенням Бучацького районного суду від 15 листопада 2019 року позов задоволено.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь позивача Товариства з обмеженою відповідальністю «ВЕЛЛФІН» (03061, м. Київ, вул. Героїв Севастополя, 48, код за ЄДРПОУ 39952398) заборгованість за договором позики №32893, в розмірі 66589 (шістдесят шість тисяч п`ятсот вісімдесят дев`ять) гривень 20 копійок, у тому числі: 1800 грн основного бору; 31201,20 грн - заборгованості по відсотках; 33588 грн заборгованості за простроченими відсотками.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь позивача Товариства з обмеженою відповідальністю «ВЕЛЛФІН» 1921 грн судового збору.
В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 — ОСОБА_2 просить рішення суду скасувати, та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити. Апеляційна скарга мотивована тим, що ОСОБА_3 договору позики №32893 від 21 квітня 2016 року в електронній формі не укладала і про існування договору позики дізналася вперше з матеріалів справи, з яким ознайомився її представник. Відповідачка ОСОБА_1 постійно проживає за кордоном в Республіці Польща, де зареєстроване місце її проживання за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується довіреністю від 20 серпня 2019 року, посвідченою ОСОБА_4 , віцеконсулом Генерального консульства України в Кракові, зареєстрованої в реєстрі за№1383/ПД/19. Суд, перед відкриттям провадження у даній справі, не звертався до відповідного органу реєстрації місця перебування та місця проживання особи щодо надання інформації про зареєстроване місце проживання (перебування) відповідачки ОСОБА_1 , що призвело до того, що позовна заява та судові повістки по даній справі судом направлялися не за зареєстрованим місцем проживання відповідачки, тобто всупереч вимог Цивільного процесуального кодексу Україну.
Відзив на апеляційну скаргу не подано.
У судовому засіданні представник ОСОБА_1 — ОСОБА_2 апеляційну скаргу підтримав.
Заслухавши доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення, виходячи з наступного.
Відповідно до вимог частин 1,2 та 4 ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно грунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обгрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права та із дотриманням норм процесуального права. При виборі і застосування норми права до спірних правовідносин, суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладених в постановах Верховного Суду.
Місцевим судом при ухваленні рішення порушено вимоги згаданої норми права, а саме не повно з”ясовано обставини справи, дано неправильне тлумачення нормам матеріального права.
У справі встановлено, що 21 квітня 2016 року між позивачем ТОВ «ВЕЛЛФІН» та відповідачкою ОСОБА_1 укладено договір позики № 32893 в електронній формі.
За умовами п.1.1. укладеного між позивачем та відповідачкою вищевказаного договору позики, позикодавець надає позичальникові грошові кошти в сумі 1800 грн на умовах строковості, зворотності, платності, а позичальник зобов`язується повернути позику та сплатити проценти за користування позикою.
Пунктом 1.3. договору позики встановлено, що позика надається строком на 30 днів.
Відповідно до п. 1.4. договору дата перерахування суми позики на банківський рахунок вказаний позичальником, за домовленістю сторін вважається датою укладення договору позики між позичальником і позикодавцем.
Відповідачка ОСОБА_1 отримала позику у сумі 1800 грн. шляхом перерахування такої суми на її картковий рахунок, що підтверджується повідомленням від 13.05.2019 року ТОВ «Платежі Онлайн», яке надає ТОВ «ВЕЛЛФІН» технічну можливість для проведення операцій, по якій банк-еквайер здійснює зарахування коштів, згідно Договору доручення №ФБ211/11 від 18 листопада 2015 року.
Відповідачка не виконує належним чином взяті на себе зобов`язання за договором позики, у зв`язку з чим станом на 17 травня 2019 року загальний розмір заборгованості відповідачки перед позивачем становить 66589,20 грн, в тому числі: 1800 грн. - основний борг; 31201,20 грн - заборгованість по відсотках; 33588 грн. заборгованість за простроченими відсотками.
Задовольняючи позовні вимоги у повному обсязі суд першої інстанції виходив з того, що вимоги позивача в частині стягнення процентів за межами строку кредитування грунтуються на вимогах закону та умовах договору.
З таким висновком суду погодитись не можна, виходячи з наступного.
Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Відповідно до ст. ст. 525, 526 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом; зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України.
За положеннями ст. ст. 1046, 1049 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
Відповідно до ч. 1 ст. 1048, ч.1 ст. 1049 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми кредиту, розмір і порядок одержання яких встановлюються договором. Отже, припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про виплату процентів до дня повернення позики може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. 
Аналіз зазначених норм матеріального права дозволяє дійти висновку про те, що після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред”явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.
Зазначена правова позиція висловлена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018 року у цивільній справі № 444/9519/12.
Встановлено, що із вимогами про стягнення грошових коштів на підставі ст. 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання, позивач не звертався.
За наведених обставин, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про обгрунтованість вимог позивача про стягнення процентів за межами погодженого сторонами строку кредитування. 
Досліджений колегією суддів розрахунок заборгованості, графік розрахунків до договору позики свідчить про те, що до стягнення підлягає 1800 грн. - основний борг (сума по договору) та 972 грн.- сума процентів за користування в межах строку 30 днів, а разом до сплати 2772 грн.
Колегія суддів не приймає до уваги доводи відповідача про не укладення нею із позивачем договору, виходячи з наступного.
На момент виникнення спірних правовідносин порядок отримання та надання позики регламентувалось Правилами надання грошових коштів у вигляді позики Товариством з обмеженою відповідальністю «ВЕЛЛФІН», затверджених наказом директора ТОВ «ВЕЛЛФІН» №2-1 від 27.10.2015 року, які розміщуються на офіційному веб-сайті позивача https://creditup.com.ua (далі - Правила).
Згідно п.п. 4.1,4.2 Правил заявник, що має намір отримати позику, проходить реєстрацію в Особистому кабінеті на Сайті Товариства. Заявник для оформлення позики здійснює оформлення заявки на сайті товариства шляхом заповнення всіх полів заявки, що відмічені як обов`язкові для заповнення.
Згідно п. 6.3 Правил у разі прийняття позитивного рішення товариство інформує заявника шляхом відправлення СМС-повідомлення на телефонний номер зазначений в заявці, розміщенням інформації щодо прийнятого рішення в Особистому кабінеті та шляхом підсилання електронного повідомлення на електрону адресу зазначену в заявці. Електронне повідомлення про прийняття позитивного рішення в наданні позики містить гіперактивне посилання. Здійснюючи перехід по гіперактивному посиланню заявник отримує електронну копію договору позики.
У разі отримання договору позики засобами електронного зв`язку, заявник укладає Договір позики з товариством в Особистому кабінеті.
Згідно п.6 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону.
Статтею 12 Закону України «Про електронну комерцію» передбачено, що якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом.
За приписами п. 9 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію» електронний підпис одноразовим ідентифікатором - дані в електронній формі у вигляді алфавітно- цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору.
Відповідно до п. 12 вказаної статті Закону одноразовий ідентифікатор -алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформативно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що наддав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти договір.
Пунктом 6.8 Правил встановлено, що Заявник погоджується на використання у всіх відносинах, що засновані на першому Договорі позики та на всіх наступних договорах позики, інших договірних угодах, що можуть бути укладені між Заявником та Товариством свого Логіну та Паролю Особистого кабінету в якості аналога власноручного підпису між Товариством та Заявником.
Встановлено, що 21 квітня 2016 року у встановленому п.п. 4.1, 4.2. Правил порядку, відповідачка оформила заявку для отримання позики, шляхом заповнення всіх полів заявки, що відмічені як обов`язкові для заповнення, що підтверджується роздруківкою заявки відповідачки з офіційного веб-сайту позивача. Заявка для отримання позики містить всі ідентифікуючі дані щодо позичальника, а також фото останньої. На підставі заповненої відповідачкою заявки між ТОВ «ВЕЛЛФІН» та відповідачкою було укладено договір позики в електронній формі.
Враховуючи наведене, суд приходить до переконання, що рішення суду першої інстанції слід змінити, зменшивши суму стягнення заборгованості із 66589 грн. 20 коп. до 2272 грн. та зменшивши стягнення судового збору із 1921 грн. до 79,97 грн.
Керуючись ст. ст. 35 ч.1, 259 ч.1.2.8, 374 ч.1 п.2, 376, 381 ч.1,3, 382 - 384, 389 ч.1 п. 2, 390 ЦПК України, суд апеляційної інстанції,-
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 — ОСОБА_2 задовольнити частково.
Рішення Бучацького районного суду від 15 листопада 2019 року змінити, виклавши резолютивну частину рішення у такій редакції:
Стягнути із ОСОБА_1 на користь позивача Товариства з обмеженою відповідальністю «ВЕЛЛФІН» (03061, м. Київ, вул. Героїв Севастополя, 48, код за ЄДРПОУ 39952398) заборгованість за договором позики №32893, в розмірі 2272 грн. 
Стягнути із ОСОБА_1 на користь позивача Товариства з обмеженою відповідальністю «ВЕЛЛФІН» 79,97 грн. судового збору. 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків встановлених ч. 3 ст. 389 ЦПК України.
Повне судове рішення складено 22 червня 2020 року. 

Головуючий 

Судді