ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А
іменем України

27 квітня 2020 року 	м. Чернігів	

Унікальний номер справи № 738/1465/19
Головуючий у першій інстанції - Слісар А. В.
Апеляційне провадження № 22-ц/4823/573/20

Чернігівський апеляційний суд у складі :
головуючої-судді Шитченко Н.В.,
суддів Висоцької Н.В., Мамонової О.Є., 
позивач: ОСОБА_1 ,
відповідач: ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Менського районного суду Чернігівської області від 28 січня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів по оплаті за опалення житлового приміщення, 
місце ухвалення судового рішення - м. Мена,
час проголошення рішення суду - 11 год 33 хв., 
дата складання повного тексту рішення суду - 30 січня 2020 року.

                                     У С Т А Н О В И В :

У серпні 2019 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_2 , у якому просив стягнути з відповідача 16/25 вартості за опалення у розмірі 8 704 грн. У мотивування заявлених вимог зазначав, що він та відповідач є співвласниками квартири АДРЕСА_1 , зокрема, йому належить 9/25 частин квартири, а ОСОБА_2 - 16/25 частин житла.
Указував, що він фактично проживає у вказаній квартирі та сплачує кошти за спожитий газ, яким опалюється вся площа житлового приміщення, проте відповідач, всупереч приписів ст. 360 ЦК України, участі в оплаті за природний газ не приймає. За період з січня 2018 року по травень 2019 року за опалення ним було сплачено 13 600 грн, тому вважає за необхідне стягнути з ОСОБА_2 грошові кошти відповідно до його частки у праві спільної часткової власності, що й становить 8 704 грн.   
28 грудня 2019 року ОСОБА_1 подав заяву про збільшення позовних вимог, у якій просив додатково стягнути з відповідача на його користь 16/25 вартості оплати за спожитий природний газ за жовтень-грудень 2019 року у розмірі 1 777 грн.
Ухвалою Менського районного суду від 28 січня 2020 року заява ОСОБА_1 про збільшення позовних вимог була залишена без розгляду.
Рішенням від 28 січня 2020 року Менський районний суд позов ОСОБА_1 задовольнив. Стягнув з ОСОБА_2 на користь позивача кошти по оплаті за опалення житлового приміщення за період з 01 березня 2018 року по 30 квітня 2019 року в сумі 8 704 грн. Вирішив питання розподілу судових витрат.
В апеляційній скарзі ОСОБА_2 , вважаючи судове рішення незаконним та посилаючись на його ухвалення з порушенням норм матеріального та процесуального права, просить скасувати оскаржуване рішення суду та постановити нове, яким відмовити у задоволенні позову. 
Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що суд першої інстанції залишив поза увагою ту обставину, що ОСОБА_1 своїми діями чинить відповідачу перешкоди у користуванні спірною квартирою, що підтверджується рішенням Апеляційного суду Чернігівської області від 05 квітня 2016 року, яким був задоволений позов ОСОБА_2 про вселення, встановлення порядку користування житловим приміщенням та зобов`язання не чинити перешкод у його користуванні. Указане рішення суду апеляційної інстанції до цього часу не виконане, а позивач продовжує чинити перешкоди у користуванні житлом.
Відповідач зазначає, що співвласник квартири самовільно провів опалення належних йому кімнат без технічного проекту, а одна кімната взагалі не опалюється. Крім того, з 2012 року він фактично проживає за іншою адресою, тобто опаленням у квартирі АДРЕСА_1 не користується. 
Указує, що покази за спожитий газ по абонентській книжці не співпадають з показами по особовому рахунку № НОМЕР_1 , а суми про оплату, які зазначені в рахунках ТОВ «Чернігівгаз», не відповідають дійсності і є завищеними. Передаючи щомісячно інформацію про спожитий газ, ОСОБА_1 не погоджував з ним об`єм спожитого газу.
Наголошує на тому, що договір на опалення належних йому кімнат з іншим співвласником не укладався, позивач постійно проживає у спірній квартирі, користується опаленням, зокрема газовим котлом двоконтурним, та газовою плитою для приготування їжі, тому за спожитий природний газ повинен сплачувати лише він.
Звертає увагу на упередженість при ухваленні рішення судді Слісар А.В., якому він заявляв відвід під час розгляду справи, оскільки апеляційним судом вже було скасовано його рішення про той самий предмет і між тими ж самими сторонами, як і у даній цивільній справі.
У наданому відзиві ОСОБА_1 , не погоджуючись з доводами апеляційної скарги та вважаючи судове рішення законним та обґрунтованим, просить стягнути з ОСОБА_2 16/25 вартості опалення у розмірі 8 975 грн, що становить його частку власності у квартирі.
Доводи відзиву зводяться до того, що відповідач, всупереч вимог ст. 360 ЦК України, не надав жодних доказів по утриманню власного майна, якими є квитанції по сплаті обов`язкових платежів.
Позивач указує, що всі ремонтні роботи по газопостачанню виконувались державною організацією «МенаГаз» за виготовленим робочим проектом. Лічильник газу опломбований, система опалення регулярно контролюється представниками газопостачальної установи, втручання в систему опалення з його боку або якихось правопорушень не виявлено.
Звертає увагу, що відповідачу доступ до його житла не обмежений, ніяких перешкод у користуванні ним не існує, виконавче провадження з виконання виконавчого листа було закінчено 06 червня 2016 року, оскільки співвласнику були вручені ключі від квартири, і він був вселений до приміщення. 
Крім того зазначає, що за клопотанням відповідача у іншій цивільній справі проводилась судова будівельно-технічна експертиза, за результатами якої поділ квартири АДРЕСА_1 з виділом 16/25 та 9/25 частин від загальної площі квартири шляхом проведення реконструкції з метою влаштування ізольованих часток не вбачається можливим, також неможливо встановити іншу систему опалення.
Вважає безпідставними посилання скаржника на упередженість судді Слісар А.В., оскільки заява відповідача про відвід судді ґрунтується лише на припущеннях про можливий під час розгляду справи тиск на суд і не підтверджує існування обґрунтованих обставин, які б свідчили про необ`єктивність або упередженість судді. 
Просив стягнути з відповідача кошти по оплаті за використаний природний газ саме у сумі 8 975 грн, оскільки при підрахунку коштів у позовній заяві не донарахував 271 грн. 
Вислухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу належить залишити без задоволення, а рішення суду - без змін, виходячи з наступного.
Згідно з ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. 
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що сторони є співвласниками квартири АДРЕСА_1 , 9/ 25 часток якої належать позивачу, а 16/25 часток - відповідачу. Позивачем підтверджено належними доказами сплату за спожитий природний газ з 01 січня 2018 року по 30 квітня 2019 року на загальну суму 14 823,93 грн, але з урахуванням постанови Апеляційного суду Чернігівської області від 06 липня 2018 року, якою з ОСОБА_2 було стягнуто кошти по оплаті за опалення житлового приміщення, з урахуванням сплачених у січні-лютому 2018 року 800 грн загальний розмір сплачених позивачем коштів належить вважати 14 023,93 грн.
Районний суд зазначив, що 16/25 часток від указаної суми становить 8 975,31 грн, проте ОСОБА_1 просив стягнути лише 8 704 грн, тому, у відповідності до положень ч. 1 ст. 13, ч. 2 ст. 264 ЦПК України, стягнув на користь позивача заявлену ним суму коштів.   
Суд апеляційної інстанції погоджується з наведеним висновком суду, оскільки він ґрунтується на матеріалах справи та відповідає вимогам чинного законодавства. 
У справі встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є співвласниками квартири АДРЕСА_1 , що не заперечується сторонами. Зокрема, позивачу належить 9/25 частин указаного приміщення, що підтверджується копією свідоцтва про право власності на житло від 25 грудня 1997 року (а.с. 6), а відповідачу - 16/25 частин квартири.
За указаною вище адресою зареєстровані як позивач, так і відповідач. Останній, згідно з довідкою Менської районної ради від 25 вересня 2019 року проживає без реєстрації за адресою: АДРЕСА_3 (а.с. 31). 
У матеріалах справи наявний робочий проект газопостачання житлового приміщення - квартири АДРЕСА_1 , виконаний проектним інститутом «Архпроект» на замовлення ОСОБА_1 (а.с. 45-47).
У зазначеній квартирі в грудні 2002 року був встановлений газовий котел марки «Житомир», що встановлено судовим рішенням у іншій цивільній справі, сторони являються споживачами природного газу.
Рішенням від 05 квітня 2016 року Апеляційний суд Чернігівської області частково задовольнив апеляційну скаргу ОСОБА_1 та змінив в частині рішення Менського районного суду від 08 лютого 2016 року. Частково задовольнив позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 в частині вселення, встановлення порядку користування жилим приміщенням та зобов`язання не чинити перешкод у користуванні жилим приміщенням. Вселив ОСОБА_2 та малолітню ОСОБА_3 в квартиру АДРЕСА_1 ; встановив порядок користування указаним житлом, виділивши у користування сторін відповідні приміщення; зобов`язав ОСОБА_1 не чинити ОСОБА_2 перешкоди у користуванні виділеними йому приміщеннями (а.с. 38-40).
Постановою від 06 липня 2018 року Апеляційний суд Чернігівської області частково задовольнив апеляційну скаргу ОСОБА_1 , скасував рішення Менського районного суду від 10 травня 2018 року та частково задовольнив позовні вимоги ОСОБА_1 . Стягнув з ОСОБА_2 на користь позивача кошти по оплаті за опалення житлового приміщення за період з 01 листопада 2001 року по 28 лютого 2018 року в сумі 11 255,97 грн (а.с. 55-57).
З наданих позивачем копій квитанцій вбачається, що за спожитий природний газ за адресою: АДРЕСА_1 ним були сплачені кошти: за період з 01 по 31 січня 2018 року - 400 грн, за період з 01 по 28 лютого 2018 року - 400 грн, за період з 01 по 31 березня 2018 року - 400 грн, за період з 01 по 30 квітня 2018 року - 2 400 грн, за період з 01 по 31 травня 2018 року - 2 000 грн, за період з 10 по 30 листопада 2018 року - 597 грн, за період з 01 по 31 грудня 2018 року - 1 014,93 грн, за період з 01 по 31 січня 2019 року - 1 100 грн, за період з 01 по 28 лютого 2019 року - 1 014 грн, за період з 01 по 31 березня 2019 року - 5200 грн, за період з 01 по 30 квітня 2019 року - 298 грн, а всього на загальну суму 14 823,93 грн (а.с. 8-21).  
Сплата зазначених коштів підтверджується наданим ТОВ «Чернігівгаз Збут» розрахунком нарахувань (на підставі даних про обсяги споживання, наданих ПАТ «Чернігівгаз») та оплат по особовому рахунку № НОМЕР_1 за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 108-109).
Звернувшись з позовом про стягнення коштів по оплаті за опалення житлового приміщення, ОСОБА_1 посилався на те, що відповідач, являючись співвласником квартири, у добровільному порядку не сплачує за спожитий природний газ, який витрачається на опалення всього житлового приміщення.
Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист цивільного інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені ч. 2 ст. 16 ЦК України.
У відповідності до ст.ст. 3, 4 ЦПК України захисту підлягають порушене, невизнане або оспорюване право особи чи інтерес, а також державний чи суспільний інтерес.
За приписами ч. 4 ст. 319, ст. 322 ЦК України власність зобов`язує. Власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.
Статтею 360 ЦК України визначено, що співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов`язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов`язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов`язаннями, пов`язаними із спільним майном. 
З аналізу даної норми вбачається, що участь кожного співвласника у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна означає необхідність несення витрат, які є об`єктивно необхідними для підтримання спільного майна у належному стані, тобто для підтримання його технічних, санітарно-гігієнічних, екологічних, ергономічних та естетичних характеристик, які визначають його експлуатаційні якості. Кожен співвласник зобов`язаний брати участь у витратах щодо утримання майна, що є у спільній частковій власності, незалежно від того, хто із співвласників укладає правочин або здійснює фактичні дії, спрямовані на утримання спільного майна.
Витрати на опалення житла є об`єктивно необхідними для належного функціонування спільного майна та збереження його експлуатаційних якостей, які відповідно до ст. 360 ЦК України визначаються як витрати на управління, утримання і збереження спільного майна та покладаються на співвласника відповідно до його частки у праві спільної часткової власності.
Приписами ст. 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень; докази подаються сторонами та іншими учасниками справи; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Відповідно ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України).
Зважаючи на вищенаведені норми та дослідивши обставини справи в сукупності, колегія суддів приходить до переконання, що висновок районного суду про задоволення позову ОСОБА_1 про стягнення коштів по оплаті за опалення житлового приміщення за наявністю для цього законних підстав ґрунтується на матеріалах справи та відповідає вимогам закону.
Як встановлено у справі, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є співвласниками квартири № АДРЕСА_1 , зокрема, позивачу на праві приватної власності належить 9/25 частин квартири, а відповідачу - 16/25 частин. Указана квартира обладнана газовими приладами, в тому числі й газовим котлом, який використовується для опалення житлового приміщення.
Оплата за спожитий природний газ здійснюється лише позивачем, про що свідчать долучені ним до позову квитанції, в яких платником указаний ОСОБА_1 . У той же час відповідачем не було надано жодних належних доказів того, що він, як інший співвласник, добровільно та належним чином приймає участь у витратах на утримання майна, у даному випадку на опалення помешкання.
Ухилення ОСОБА_2 протягом тривалого часу від участі у сплаті коштів за спожитий природний газ підтверджується постановою Апеляційного суду Чернігівської області від 06 липня 2018 року, якою з останнього на користь ОСОБА_1 були стягнуті кошти по оплаті за опалення житлового приміщення за період з 01 листопада 2001 року по 28 лютого 2018 року у сумі 11 255,97 грн. Указане судове рішення у касаційному порядку відповідачем не оскаржувалось.   
Отже, беручи до уваги приписи ст.ст. 322, 360 ЦК України, відповідач, як співвласник майна, був зобов`язаний утримувати (сплачувати за опалення житла) належне йому майно. Той факт, що відповідач, маючи зареєстроване місце проживання в спірній квартирі, фактично там не проживає, не звільняє його, як співвласника, від обов`язку брати участь в утриманні належного йому майна. Отже, посилання ОСОБА_2 про те, що у спірній квартирі він фактично протягом багатьох років не проживає, у зв`язку з чим у нього відсутні зобов`язання перед надавачем послуг з газопостачання, ґрунтуються на невірному та довільному тлумаченні скаржником положень правових норм.
Не беруться до уваги колегії суддів твердження відповідача про відсутність доступу до належної йому частини квартири, оскільки ні до суду першої інстанції, ні до апеляційного суду належних доказів на підтвердження указаних обставин не надано, хоча своїм право подати відзив на позов (а.с. 36) відповідач скористався. Та обставина, що відповідач не проживає у спірній квартирі, не свідчить про те, що перешкоди в цьому йому чинить позивач. 
Рішенням Апеляційного суду Чернігівської області від 05 квітня 2016 року, на яке посилається ОСОБА_2 як на доказ наявності у нього обмеженого доступу до квартири, був підтверджений факт чинення йому ОСОБА_1 перешкод у користуванні власністю станом саме на 05 квітня 2016 року. Цей спір судом було вирішено і вселено відповідача до квартири, а також визначено порядок користування між сторонами жилим приміщенням і виділено їм у користування окремі кімнати. 
Як убачається з листа ПАТ «Чернігівгаз» (а.с. 41), за адресою: АДРЕСА_1 відкрито особовий рахунок № НОМЕР_1 на ім`я ОСОБА_1 . Отже, оскільки ОСОБА_2 після визначення судом порядку користування жилим приміщенням та виділу сторонам у користування окремих кімнат не вчинено дій щодо розподілу особових рахунків за комунальні послуги, суд першої інстанції правильно послався на положення ст. 360 ЦК України щодо обов`язку участі сторони в утриманні спільного майна. Таким чином, не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги про відсутність між співвласниками домовленості з приводу опалення виділеної відповідачу за рішенням суду кімнат. Крім цього, частина приміщень за судовим рішенням залишена у загальному користуванні сторін. Докази неможливості поділу особового рахунку за спожитий газ у матеріалах даної цивільної справи відсутні.
Доказів щодо розбіжності показань, які зазначені позивачем у абонентській книжці, з показаннями по особовому рахунку № НОМЕР_1 , як на це посилається ОСОБА_2 у апеляційній скарзі, відповідачем не представлено, зняття показників лічильника здійснювалось не лише позивачем, а й за допомогою планового контролю газопостачальної організації (а.с. 43).   
Апеляційний суд погоджується з висновком районного суду про необхідність виключення з коштів, які підлягають розподілу між сторонами, грошових коштів у сумі 800 грн, які були сплачені позивачем за січень-лютий 2018 року, оскільки указаний період вже був врахований судом апеляційної інстанції при ухваленні рішення від 06 липня 2018 року у справі № 738/346/18. Отже загальна сума коштів, яка була сплачена ОСОБА_1 у період з 01 березня 2018 року по 30 квітня 2019 року, правильно визначена районним судом у розмірі 14 023,93 грн. Не зважаючи на те, що 16/25 часток від указаної суми становить 8 975,31 грн, суд першої інстанції, у відповідності до приписів ч. 1 ст. 13, ч. 2 ст. 264 ЦПК України, правильно стягнув на користь ОСОБА_1 саме 8 704 грн, розглянувши справу у межах заявлених позивачем вимог.  
Колегія судів позбавлена можливості вирішити заявлене у відзиві клопотання ОСОБА_1 про відшкодування на його користь, крім стягнутих районним судом 8 704 грн, ще 271 грн, оскільки, у відповідності до ч. 6 ст. 367 ЦПК України, така позовна вимога не була предметом розгляду в суді першої інстанції.
Ураховуючи наведені обставини в сукупності, апеляційний суд приходить до висновку про те, що доводи апеляційної скарги  не ґрунтуються на відповідних положеннях законодавства, рішення суду першої інстанції ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права і підстави для його скасування  відсутні.                     
Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-384, 389 ЦПК України, -

                                   П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а рішення Менського районного суду Чернігівської області від 28 січня 2020 року - без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає. 

Повний текст постанови складено 27 квітня 2020 року.

Головуюча:                                          Судді: