УКРАЇНА
ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
____________________________________________________________________
                                                                               Справа № 686/21420/19
Провадження № 22-ц/4820/1175/20
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

18 червня 2020 року м. Хмельницький
Хмельницький апеляційний суд у складі 
колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
Гринчука Р.С., Грох Л.М., Костенка А.М.,
секретар судового засідання – Кошельник В.М.,
з участю представника апелянта,

розглянув у відкритому судовому засіданні справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1 на ухвалу Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 12 серпня 2019 року та заочне рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 24 січня 2020 року, суддя Козак О.В., у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості,

встановив: 

В серпні 2019 року ОСОБА_2 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_3 про стягнення боргу в розмірі 800000 грн. 
В обґрунтування вимог зазначила, що 01.06.2018 року між нею та відповідачем укладено договір позики, згідно якого останній взяв у неї в борг 800000 грн. з кінцевим строком повернення до 01.06.2019 року, на підтвердження чого видав позивачу власноручно написану розписку. У зв`язку з тим, що позичальник до вказаного терміну позичені кошти не повернув, вона для захисту своїх прав була змушена звернутися до суду. 
Одночасно з позовом ОСОБА_2 подала до суду заяву про його забезпечення.
Мотивуючи подану заяву ОСОБА_2 вказала, що невжиття заходів забезпечення позову може значно ускладнити виконання рішення суду, оскільки існує ймовірність відчуження спірного майна відповідачем. За таких обставин ОСОБА_2 просила суд забезпечити позов шляхом накладення арешту на будинок, що по АДРЕСА_1 , орієнтовною вартістю 614241 грн. та земельну ділянку площею 1000 кв.м., яка розташована за вказаною адресою з кадастровим номером 6810100000:11:001:0048 орієнтовною вартістю 100000 грн.
Ухвалою Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 12.08.2019 року заяву ОСОБА_2 про забезпечення позову задоволено. Накладено арешт на житловий будинок загальною площею 245,5 кв.м., житловою площею 77,3 кв.м., що розташований по АДРЕСА_1 та на земельну ділянку, площею 1000 га, кадастровий номер 6810100000:11:001:0048, яка розташована по АДРЕСА_1 .
Задовольняючи заяву про забезпечення позову суд виходив з тієї обставини, що невжиття заходів забезпечення позову може утруднити або зробити неможливим виконання рішення суду про задоволення позову. 
Заочним рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 24.01.2020 року позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 заборгованість за договором позики від 01.06.2018 року в сумі 800000 грн. та судовий збір в розмірі 8000 грн.
В апеляційній скарзі ОСОБА_4 , який не брав участі у розгляді справи в суді першої інстанції, просив вищевказане рішення скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким в задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі. 
На обґрунтування скарги апелянт зазначив, що оскаржуване рішення є незаконним, необґрунтованим, прийнятим з порушенням норм матеріального та процесуального права, за неповного з`ясування обставин справи, які підлягали встановленню в даній справі. Вказав, що він на підставі постанови Хмельницького апеляційного суду від 31.10.2018 року та ухвали Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 14.03.2019 року про заміну сторони виконавчого провадження є стягувачем у виконавчому провадженні за №59433280, де боржником є ОСОБА_3 . Сума боргу, яку належить стягнути з відповідача на його користь складає 30830 дол. США та 16880 Євро. Відповідач зі своєю дружиною ОСОБА_5 тривалий час не повертають йому присуджені до стягнення грошові кошти, ухиляються від виконання судового рішення, в тому числі шляхом фіктивного поділу майна та фіктивного стягнення з ОСОБА_3 та його дружини надуманих боргів за договорами позики. На думку апелянта, договір позики від 01.06.2018 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 є фіктивним, оскільки укладений з метою уникнення зобов`язань по сплаті присуджених судом коштів на його користь. Вказав, що суд необґрунтовано відмовив у залученні ОСОБА_1 до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, чим порушив право апелянта на справедливий судовий розгляд. Висновки суду є передчасними та не узгоджуються з дійсними обставинами справи.
В червні 2020 року ОСОБА_4 також звернувся з апеляційною скаргою на ухвалу про забезпечення позову, у якій просив ухвалу скасувати та постановити нове судове рішення про відмову у задоволенні заяви про забезпечення позову.
В обґрунтування апеляційної скарги вказав, що оскаржувана ухвала є незаконною та необґрунтованою, оскільки в процесі здійснення виконавчого провадження щодо стягнення з ОСОБА_3 на його користь грошових коштів, йому передано в рахунок погашення заборгованості майно, що є предметом обтяження у даній справі та порушує його майнові права як стягувача. Суд першої інстанції, розглядаючи відповідну заяву не дав оцінки обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів, не з`ясував співмірності позовних вимог виду забезпечення позову, не обґрунтував необхідності вжиття таких заходів та, пославшись лише на загальні норми процесуального права та доводи заявника, не перевірив дійсної вартості належного відповідачу нерухомого майна, що призвело до помилкових висновків та порушення майнових прав апелянта, як кредитора ОСОБА_3 в інших зобов`язальних правовідносинах. 
В судовому засіданні представник апелянта підтримав доводи апеляційних скарг. 
Інші учасники справи в судове засідання не з`явилися, про час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, про причини неявки суд не повідомили.
Заслухавши пояснення учасника справи, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню з огляду на наступне.
Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Судом першої інстанції встановлено, що 01.06.2018 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було укладено договір позики, згідно якого останній отримав від ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 800000 грн., які зобов`язався повернути в строк до 01.06.2019 року.
Факт отримання грошових коштів ОСОБА_3 підтверджено письмовою розпискою від 01.06.2018 року.
Незважаючи на закінчення строку повернення боргу за письмовою розпискою від 01.06.2018 року та після звернення до суду з позовом про стягнення коштів, ОСОБА_3 кошти ОСОБА_2 не повернув.
Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що зобов`язання має виконуватися належним чином, у зв`язку з чим дійшов висновку, що з відповідача на користь позивача слід стягнути заборгованість за договором позики від 01.06.2018 року в сумі 800000 грн.
Висновок суду є обґрунтованим з огляду на наступне. 
Відповідно до частини першої статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Згідно з частинами першою, третьою, четвертою, п`ятою статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямованим на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
У частині другій статті 207 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
За змістом статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою, третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин).
Відповідно до статті 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину.
Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Частиною другою статті 1047 ЦК України передбачено, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
Як вбачається з матеріалів справи, 01.06.2018 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 укладено договір позики, згідно якого останній отримав від ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 800000 грн., які зобов`язався повернути в строк до 01.06.2019 року. На підтвердження отримання у ОСОБА_2 відповідної суми коштів, ОСОБА_3 склав письмову розписку, яка долучена позивачем до матеріалів справи (а.с. 4).
ОСОБА_3 у зведеному виконавчому провадженні №59433450 є боржником ОСОБА_1 , на користь якого підлягає стягненню грошові кошти в розмірі 30830 дол. США та 16880 євро (а.с. 52-61).
Доводи апелянта щодо фіктивності укладеного договору позики від 01.06.2018 року, а також посилання на рішення судів першої та апеляційної інстанції, згідно яких ОСОБА_3 та його дружина діють очевидно недобросовісно та зловживають правами стосовно кредитора ОСОБА_4 з метою уникнення виконання рішення суду про стягнення грошових коштів колегія суддів не приймає до уваги з огляду на наступне.
Відповідно до змісту статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.
Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що лише невиконання правочину сторонами не означає, що укладений правочин є фіктивним. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається сторонами умисно.
Отже, основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину, вчинення правочину про людське око (постанова Верховного Суду від 25.07.2018 року у справі № 753/22172/14-ц). 
Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України. 
У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно (постанова Верховного Суду України у справі за №6-1873цс16 від 19.10.2016 року). Вказаного із матеріалів справи не вбачається та апелянтом не доведено. 
Також апелянтом не спростовано відсутність у ОСОБА_2 грошових коштів у розмірі, який вказаний у спірному правочині та їх фактичну передачу позичальнику.
Колегія суддів враховує доводи апелянта про те, що суди першої та апеляційної інстанцій, розглядаючи позов ОСОБА_5 до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя встановили фактичну відсутність спору між сторонами та неповідомлення суду, який розглядав вказану справу, про існування накладеного арешту на майно ОСОБА_3 в межах виконавчого провадження зі стягнення з останнього на користь ОСОБА_1 30830 дол. США та 16880 євро боргу за договором позики. В той же час зауважує, що існування вказаних обставин саме по собі не може слугувати підставою для висновку про фіктивність договору позики від 01.06.2018 року та в цілому висновків суду першої інстанції не спростовує.
У статті 204 ЦК України закріплено презумпцію правомірності правочину.
Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили.
Таким чином, у разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню.
За таких обставин, апелянт, в разі наявності підстав, не позбавлений можливості звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, зокрема, щодо оспорювання договору позики та визнання його недійсним у зв`язку з фіктивністю.
Вищевказане також узгоджується із правовим висновком викладеним у постанові Верховного Суду від 29.11.2018 року у справі № 654/2662/17.
Суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та визначився з правовими нормами, які регулюють спірні правовідносини, внаслідок чого доводи апеляційної скарги про те, що укладений між сторонами договір позики є фіктивним ґрунтуються на припущеннях та не підтверджені належними і допустимими доказами, у зв`язку з чим колегія суддів приходить до висновку, що подана апеляційна скарга на рішення суду є необґрунтованою та задоволенню не підлягає.
Судом також правильно було вирішено питання щодо забезпечення позову в даній справі.
Відповідно до частини другої статті 149 ЦПК України забезпечення позову допускається на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача.
У відповідності до п. 1 ч. 1 ст. 150 ЦПК України позов забезпечується шляхом накладення арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб.
Згідно з ч. 3 ст. ст. 150 ЦПК України види забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.
Пунктом 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22.12.2006 року №9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» встановлено, що розглядаючи заяву про забезпечення позову суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.
Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише у разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до даних дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб, чи учасників процесу (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 28.03.2019 року у справі № 824/239/2018).
Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення. Відтак, враховуючи розмір заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає, що накладення арешту на житловий будинок, що належить відповідачу є ефективним, співмірним та достатнім способом забезпечення позову, що покликаний забезпечити виконання рішення суду.
Оскільки зареєстрований за відповідачем на праві власності житловий будинок як об`єкт цивільного права не вилучений та не обмежений в обороті, ризик його відчуження за умови невжиття заходів забезпечення позову є постійним. Саме по собі існування накладеного судом арешту на даний будинок в іншій справі не є підставою для відмови в забезпеченні позову в даній справі, враховуючи предмет та підстави позову.
Незважаючи на те, що ОСОБА_1 є стягувачем а ОСОБА_3 боржником у відповідному виконавчому провадженні, розмір стягуваної суми становить 1535890,54 грн., на користь ОСОБА_1 в рахунок погашення боргу державним виконавцем винесено постанову про передачу останньому майна ОСОБА_3 , апеляційний суд враховує також, що будь-якого іншого майна, на яке може бути накладено арешт в порядку забезпечення позову у відповідача немає, застосування іншого засобу забезпечення позову, адекватного заявленим позовним вимогам апелянтом не запропоновано. Накладення арешту лише на земельну ділянку, що по АДРЕСА_1 , на якій розташовано будинок відповідача, не є ефективним заходом забезпечення позову, оскільки право власності на неї є похідним від права власності на житловий будинок та як вбачається з матеріалів справи її вартість не є співмірною з ціною заявленого позову ОСОБА_6 .
Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_1 на ухвалу суду про забезпечення позову не підлягає задоволенню.
В той же час колегія суддів зауважує, що судом першої інстанції при постановленні оскаржуваної ухвали допущено помилку у зазначенні площі земельної ділянки по АДРЕСА_1 , оскільки невірно визначено 1000 га, в той час як правильно мало б бути зазначено 1000 кв.м. (0,1 га). Вказана помилка є опискою, відтак суд апеляційної інстанції не наділений повноваженнями виправити вказаний недолік судового рішення.
Керуючись ст. ст. 374, 375, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, суд,

постановив:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Ухвалу Хмельницького міськрайонного суду від 12 серпня 2019 року та заочне рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 24 січня 2020 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст постанови складено 19 червня 2020 року.

Судді:                                                                Р.С. Гринчук 

Л.М. Грох 

А.М. Костенко