ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 640/1565/20                                                                       Суддя (судді) першої інстанції: Головань О.В.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
  26 травня 2020 року                                                                                            м. Київ
          
Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді                              Файдюка В.В.
суддів:                                                  Мєзєнцева Є.І.
                                                            Земляної Г.В.
При секретарі:                              Марчук О.О.
          
розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 06 квітня 2020 року у справі за адміністративним позовом Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру до Міністерства юстиції України в особі Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії, -
В С Т А Н О В И В :
Державна служба України з питань геодезії, картографії та кадастру звернулася до Окружного адміністративного суду м. Києва з позовом до Міністерства юстиції України в особі Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби про:
- визнання протиправними та скасування постанов від 05 листопада 2019 року про відкриття виконавчих проваджень №№60486091, 60486371, про стягнення виконавчого збору в розмірі 16 692 грн. в межах ВП №№60486091, 60486371, винесених державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Савкою Ліаною Олегівною;
- зобов`язання закрити виконавчі провадження №№60486091, 60486371 з урахуванням добровільного виконання судового рішення.
Позов обґрунтовано тим, що позивач добровільно виконав рішення суду, а державний виконавець не вчиняв ніяких дій примусового характеру, що є основною підставою для стягнення виконавчого збору.
Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 06 квітня 2020 року в задоволенні даного адміністративного позову - відмовлено.
Суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні дійшов висновків про те, що нормами чинного законодавства чітко визначено, що одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження виноситься постанова про стягнення виконавчого збору, а тому державним виконавцем виконавчі дії проведені у відповідності до вимог закону, що регулюють виконавче провадження.
Не погоджуючись з прийнятим рішенням, позивач звернувся до суду з апеляційною скаргою в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нову постанову, якою задовольнити його позовні вимоги.
Апеляційну скаргу обґрунтовано тим, що позивачем виконано в добровільному порядку судове рішення, а саме: було повторно розглянуто колективні звернення ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з урахуванням висновків рішення Окружного адміністративного суду м. Києва у справі №826/3985/17 та направлено відповіді від 27 грудня 2018 року №31-28-0.21-13489/2-18, №31-28-0.21-13488/2-18, №31-28-0.21-13487/2-18, про що відповідач неодноразово повідомлявся у телефонному режимі.
Відтак, наявні підстави для закриття виконавчих проваджень згідно п.9 ч.1 статті 39 Закону України "Про виконавче провадження", при цьому, відсутні підстави для стягнення виконавчого збору з врахуванням положень ч.9 статті 27 Закону України "Про виконавче провадження".
Учасники справи, будучи належним чином повідомленими про дату, час та місце судового розгляду справи, у судове засідання не прибули, а тому справа розглядалася у порядку письмового провадження за наявними у ній матеріалами у відповідності до п. 2 ч. 1 статті 311 КАС України.
Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав. 
Як вбачається з матеріалів справи та вірно встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 24 червня 2016 року направили голові Держгеокадастру України заяву №01/06, в якій просили: 1) перевірити, чи був або є наявний запис/записи в Поземельній книзі та інших реєстраційних документах, де вказані інші власники/інший власник земельних ділянок/земельної ділянки, які знаходяться за адресою АДРЕСА_1 , ніж ті, що перераховані у заяві від 12 березня 2016 року. Зокрема, перевірити документацію щодо ділянок із кадастровими номерами №№4610137200:06:002:0001, 4610137200:06:002:0002, 4610137200:06:002:0003, 4610137200:06:002:0004 і 4610137200:06:002:0009, а можливо також іншими за вказаною вище адресою; 2) перевірити земельно-кадастрову документацію (зокрема, і наявну у Відділі Держземагентства у м. Львові), на підставі якої подавались дані до Державної податкової інспекції у Личаківському районі м. Львова у період з 1996 по 2014 роки (за кожен рік окремо). Позивачі просили звернути увагу на такі земельно-кадастрові дані, як: а) площі земельних ділянок, які знаходиться за адресою вул . Лісна 8 а, м. Львів; б) їх цільове призначення (категорія земель); в) інформацію про власників (користувачів) цих ділянок; 3) перевірити, які зміни і на якій підставі вносились в Поземельні книги земельних ділянок, що знаходяться за адресою вул. Лісна 8а, м. Львів (за всіма внесеними у них відомостями) у період 2003 - 2014 років із зазначенням документів, на основі яких відбувалися нові записи; 4) перевірити дані щодо періодичності подання Відділом Держземагентства у м. Львові інформації про земельно-кадастрові дані за період 1996 - 2014 років до ДПІ у Личаківському районі м. Львова з посиланням на вимоги законодавства; 5) вказати, який орган формує і передає дані державного земельного кадастру щодо земельних ділянок міста Львова для формування даних єдиної державної кадастрової карти України; 6) 
якщо обробка даних державного земельного кадастру по земельних ділянках міста Львова при формуванні бази даних публічної державної кадастрової карти України здійснюється Відділом Держземагентства у м. Львові, то витребувати пояснення, чому дані по земельних ділянках, що знаходяться на АДРЕСА_1 не є включені в єдину електронну кадастрову карту України, а у випадку не надання (не внесення) таких даних - пояснення причин не внесення цих даних; 7) якщо зазначений Відділ не передає дані державного земельного кадастру по земельних ділянках міста Львова для формування бази даних публічної державної кадастрової карти України, то надати пояснення, яка установа із земельних питань міста Львова зобов`язана формувати і передавати дані по земельних ділянках АДРЕСА_1 для їх включення в публічну електронну кадастрову карту України; 8) якщо Держгеокадастр або установа, яка є в його структурі, зобов`язаний/-а формувати і передавати дані по земельних ділянках для їх включення в публічну електронну карту України, то просили терміново внести дані земельних ділянок позивачів в її базу.
У відповідь на вказану заяву відповідач направив лист "Про розгляд звернення" від 20 липня 2016 року №КО-3717/0-0.21-2690/6-16.
07 серпня 2016 року вказані заявники направили голові Держгеокадастру України заяву №02/08, в якій просили: 1) перевірити і повідомити позивачів про всі наявні записи в Поземельних книгах ти інших реєстраційних земельно-кадастрових документах за період 2003 - 2006 років щодо земельних ділянок, які знаходяться за адресою АДРЕСА_1 , зокрема про їх власників користувачів, площі, внесені зміни та підстави внесення цих змін тощо. Зокрема, перевірити документацію щодо ділянок із кадастровими номерами №№4610137200:06:002:0001, 4610137200:06:002:0003, а особливо 4610137200:06:002:0002, 461013200:06:002:0004 і 4610137200:06:002:0009, а можливо також іншими за вказаною вище адресою; 2) підтвердити факт втрати чинності Державного акта права власності на земельну ділянку 0,1124 га (власник гр. ОСОБА_2 ) із кадастровим номером 4610137200:06:002:0009, зареєстрованого 09 вересня 2004 року у відповідній Книзі записів та повідомити позивачам правові підстави втрати чинності цього акта із зазначенням всіх необхідних реквізитів наявних у таких випадках документів; 3) перевірити і повідомити позивачів про наявність документів із земельно-кадастровими даними (зокрема, у Відділі Держземагентств 72; у м. Львові), які подавались до Державної податкової інспекції у Личаківському районі м, Львова у період з 1996 по 2016 роки (із виокремленням переданих даних за кожен рік окремо). У випадку їх наявності позивачі просили звернути увагу на такі земельно-кадастрові дані, як: а) площі земельних ділянок, які знаходиться за адресою АДРЕСА_1 ; б) їх цільове призначення (категорія земель); в) інформацію про власників (користувачів) цих ділянок, оскільки ці дані можуть не співпадати із даними документів, що наведені у листі відповідача №КО-3717/0-0.21-2690/6-16 від 20 липня 2016 року. У випадку відсутності таких документів позивачі просили перевірити наявність і терміни зберігання такого типу документів; 4) перевірити і повідомити позивачів дані про власників земельних ділянок із кадастровими номерами №№4610137200:06:002:0001, 4610137200:06:002:0003, 4610137200:06:002:0009, які на даний час є відображені в публічній електронній кадастровій карті України і про те, чи ці ділянки є зареєстровані за адресою АДРЕСА_1 .
Станом на 19 вересня 2016 року відповідь на заяву позивачі не отримали, тому направили голові Держгеокадастру України повторну заяву №01/09, прохальна частина якої аналогічна прохальній частині заяви від 07 серпня 2016 року №02/08.
Після направлення повторної заяви від 19 вересня 2016 року позивачі отримали поштою лист відповідача "Про розгляд колективного звернення" від 07 вересня 2016 року №Х-3717/1-0.21-3216/6-16 у відповідь на заяву від 07 серпня 2016 року №02/08.
Крім того, позивачами отримано поштою лист відповідача "Про розгляд колективного звернення" від 20 жовтня 2016 року №КО-5256/0-0.21-3779/6-16, який у відповідь на заяву від 19 вересня 2016 року №01/09 містив повідомлення про те, що на аналогічне за змістом звернення від 07 серпня 2016 року №02/08 відповідач надав вичерпну відповідь по суті листом від 07 вересня 2016 року №Х-3717/1-0.21-3216/6-16.
Рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва від 22 травня 2018 року у справі №826/3985/17 визнано протиправними дії Державної служби з питань геодезії, картографії та кадастру України, які виразилися у наданні неповної відповіді на заяви ОСОБА_1 та ОСОБА_2 від 24 червня 2016 року №01/06, 07 серпня 2016 року №02/08 та від 19 вересня 2016 року №01/09, зобов`язано Державну службу з питань геодезії, картографії та кадастру України повторно розглянути заяви ОСОБА_1 та ОСОБА_2 від 24 червня 2016 року №01/06, 07 серпня 2016 року №02/08 та від 19 вересня 2016 року №01/09 та надати на них обґрунтовані та повні відповіді з урахуванням висновків суду.
Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 13 листопада 2018 року у вказаній справі судове рішення залишене без змін.
Постановою Верховного Суду від 15 травня 2019 року судові рішення у вказаній справі залишені без змін.
На виконання судового рішення у справі №826/3985/17 Окружним адміністративним судом м. Києва 25 вересня 2019 року видано виконавчі листи, пред`явлені до виконання до Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України.
Постановами державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України від 05 листопада 2019 року відкрито виконавче провадження ВП №60486371 з примусового виконання вказаного виконавчого листа про зобов`язання Державної служби з питань геодезії, картографії та кадастру України повторно розглянути заяви ОСОБА_1 та ОСОБА_2 від 24 червня 2016 року №01/06, 07 серпня 2016 року №02/08 та від 19 вересня 2016 року №01/09 та надати на них обґрунтовані та повні відповіді з урахуванням висновків суду, - щодо ОСОБА_2 ; ВП № 60486091  - щодо ОСОБА_1 .
Крім того, 15 листопада 2019 року у вказаних виконавчих провадженнях винесено постанови про стягнення виконавчого збору, якими стягнуто з Державної служби з питань геодезії, картографії та кадастру України як боржника по 16 692 грн. виконавчого збору по кожному виконавчому провадженню.
Вказані постанови були направлені позивачу супровідними листами та отримані ним 27 листопада 2019 року та 29 листопада 2019 року.
Вважаючи винесені державним виконавцем Савкою Л.О. постанов про відкриття виконавчих проваджень та про стягнення виконавчого збору в межах виконавчих проваджень ВП №60486371, ВП №60486091 неправомірними та такими, що підлягають скасуванню, позивач звернувся до суду з даним позовом.
Надаючи правову оцінку матеріалам та обставинам справи, а також наданим додатковим поясненням та запереченням сторін, колегія суддів зазначає наступне.
Так, відповідно до статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Згідно п.1 ч.1 статті 3 Закону України «Про виконавче провадження» відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню рішення на підставі таких виконавчих документів, зокрема, виконавчих листів та наказів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень, рішень третейського суду, рішень міжнародного комерційного арбітражу, рішень іноземних судів та на інших підставах, визначених законом або міжнародним договором України.
Частиною 1 статті 18 Закону України «Про виконавче провадження » передбачено, що виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.
Відповідності до п.1 ч.1 статті 26 вказаного Закону виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону за заявою стягувача про примусове виконання рішення.
Відповідно до ч.1 статті 5 Закону України «Про виконавче провадження», примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».
Згідно ч.5 статті 26 Закону України «Про виконавче провадження», виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, в якій зазначає про обов`язок боржника подати декларацію про доходи та майно боржника, попереджає боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей.
У постанові про відкриття виконавчого провадження за рішенням, примусове виконання якого передбачає справляння виконавчого збору, державний виконавець зазначає про стягнення з боржника виконавчого збору в розмірі, встановленому статтею 27 цього Закону.
Таким чином, примусове виконання рішення розпочинається з винесення постанови про відкриття виконавчого провадження. При цьому, вже під час відкриття виконавчого провадження визначається виконавчий збір.
Відповідно до ч. 1, 3, 4 статті 27 Закону України «Про виконавче провадження», виконавчий збір - це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. Виконавчий збір стягується з боржника до Державного бюджету України.
За примусове виконання рішення немайнового характеру виконавчий збір стягується в розмірі двох мінімальних розмірів заробітної плати з боржника - фізичної особи і в розмірі чотирьох мінімальних розмірів заробітної плати з боржника - юридичної особи.
Державний виконавець виносить одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження постанову про стягнення виконавчого збору (крім виконавчих документів про стягнення аліментів).
Положеннями вказаної статті визначено виключний перелік підстав за яких виконавчий збір не стягується: 1) за виконавчими документами про конфіскацію майна, стягнення періодичних платежів, накладення арешту на майно для забезпечення позовних вимог, за виконавчими документами, що підлягають негайному виконанню; 2) у разі виконання рішень Європейського суду з прав людини; 3) якщо виконання рішення здійснюється за рахунок коштів, передбачених бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду в порядку, встановленому Законом України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень»; 4) за виконавчими документами про стягнення виконавчого збору, стягнення витрат виконавчого провадження, штрафів, накладених виконавцем відповідно до вимог цього Закону; 5) у разі виконання рішення приватним виконавцем; 6) за виконавчими документами про стягнення заборгованості, що підлягає врегулюванню відповідно до Закону України «Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії», а також згідно з постановами державних виконавців, винесеними до набрання чинності цим Законом (ч.5).
Проаналізувавши положення статей 26, 27 Закону України «Про виконавче провадження» в аспекті спірних правовідносин, колегія суддів дійшла висновку, що стягнення виконавчого збору (крім визначених законом випадків, коли виконавчий збір не стягується) пов`язується з початком примусового виконання. Останнє розпочинається з прийняттям постанови про відкриття виконавчого провадження, разом з якою, з-поміж іншого, державний виконавець зобов`язаний винести постанову про стягнення виконавчого збору. 
У Законі № 1404-VIII передбачено випадки, коли виконавчий збір не стягується (ч.5 статті 27), а також умову, за якої виконавчий збір не підлягає стягненню (якщо відсутні визначені законом підстави для звільнення від його сплати).
В останньому випадку йдеться про ч.9 статті 27 Закону України «Про виконавче провадження», за якою виконавчий збір не стягується у разі закінчення виконавчого провадження на підставі пункту 9 частини 1 статті 39 цього Закону, якщо рішення було виконано до винесення постанови про відкриття виконавчого провадження.
Питання про закінчення виконавчого провадження, та, відповідно, про стягнення виконавчого збору (постанова про стягнення якого є окремим виконавчим документом), державний виконавець вирішує під час виконавчого провадження, якщо з`ясує, що для цього є відповідні підстави.
З огляду на встановлені в цій справі обставини і правове регулювання спірних відносин, з яких виник цей спір, на дату відкриття виконавчого провадження у державного виконавця не було законних підстав для того, щоб не вирішувати питання про стягнення виконавчого збору за вказаним виконавчим документом.
Аналогічну позицію у подібних правовідносинах висловив Верховний Суд у постанові від 13 лютого 2019 року по справі №295/13991/16-а.
Як вірно встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів виконавчих проваджень ВП №60486091, №60486371, заяви про примусове виконання рішення від 17 грудня 2019 року були подані стягувачами у виконавчих провадженнях після отримання листів Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру від 27 грудня 2018 року №31-28-0.21-13489/2-18, №31-28-0.21-13488/2-18, №31-28-0.21-13487/2-18 та ознайомлення з їх змістом.
Так, у вказаних заявах стягувачами зазначено про необхідність відкриття виконавчих проваджень, а також детально проаналізовано та викладено, чому вказані листи від 27 грудня 2018 року лише частково відповідають вимозі щодо надання обґрунтованих та повних відповідей з урахуванням висновків суду та не можуть свідчити про належне виконання рішення суду.
Між тим, боржником до матеріалів виконавчих проваджень не було долучено вказані листи від 27 грудня 2018 року, як і не було подано заяв про закриття виконавчих проваджень у зв`язку із виконанням рішення суду, тому виконавець був позбавлений можливості з ними ознайомитися ти встановити, чи відповідає їх зміст заявам стягувачів від 17 грудня 2019 року.
Відтак, за відсутності в матеріалах виконавчих проваджень будь-якого документального підтвердження виконання судового рішення, державний виконавець не мав підстав для вирішення питання про закриття виконавчих проваджень в порядку ч.1 статті 39 Закону №1404-VIII.
Посилання апелянта на те, що під час неодноразового телефонного спілкування представника Держгеокадастру з державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Савко Л. О. про закриття виконавчих проваджень, остання попросила ознайомитися з відповідями Держгеокадастру та направити їх на особисту електронну пошту, а також те, що під час розмови представником Держгеокадастру неодноразово зазначалося, що Держгеокадастр вже виконав рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 22 травня 2018 року, а саме повторно розглянув колективні звернення ОСОБА_1 з урахуванням вищевказаного рішення та направив відповіді від 27 грудня 2018 року № 31-28-0.21-13489/2-18, № 31-28-0.21-13488/2-18, № 31-28-0.21-13487/2-18, оцінюється судом критично, оскільки жодним чином не підтверджується.
Також позивач у скарзі зазначив, що 27 листопада 2019 року та повторно 02 грудня 2019 року Держгеокадастром через електрону пошту направлено державному виконавцю звернення стягувачів Хліпальських від 19 вересня 2016 року № 01/09, від 07 серпня 2016 року № 02/08, від 24 червня 2016 року № 01/06 та відповіді на вищевказані звернення від 27 грудня 2018 року № 31-28-0.21-13489/2-18, № 31-28-0.21-13488/2-18, № 31-28-0.21-13487/2-18.
Колегія суддів врахувала дану обставину, однак, зазначає, що вона не має жодного відношення ані до оскаржуваних постанов про відкриття виконавчого провадження, ані до постанов про стягнення виконавчого збору, оскільки на час їх винесення - 05 листопада 2019 року рішення суду виконано не було, тим більше, в добровільному порядку. Постанови ж про накладення штрафу за невиконання рішення суду не є предметом спору в межах даної справи. При цьому, наразі доказів того, що матеріали розглядуваних виконавчих проваджень містять надані позивачем на виконання рішення суду відповіді на заяви стягувачів, не встановлено. Надсилання зазначених листів на особисту пошту виконавця, як і телефонні розмови з приводу виконання судового рішення в межах виконавчого провадження із застосуванням державного примусу, не є офіційним спілкуванням, не передбачено законодавством і, по-перше, не є належним та допустимим доказом виконання такого рішення, по-друге, не зобов`язує державного виконавця закінчити виконавче провадження.
Щодо посилання апелянта на те, що державним виконавцем протиправно відкрито два виконавчих провадження - № 60486091 та № 60486371 по одній судовій справі № 826/3985/17, де ОСОБА_1 та ОСОБА_2 виступають позивачами, а Держгеокадастр - відповідачем, то колегія суддів відхиляє його як незаконне та необґрунтоване, оскільки відповідно до ч.2 статті 4 закону № 1404 у разі якщо рішення ухвалено на користь кількох позивачів або проти кількох відповідачів, а також якщо належить передати майно, що перебуває в кількох місцях, чи резолютивною частиною рішення передбачено вчинення кількох дій, у виконавчому документі зазначаються один боржник та один стягувач, а також визначається, в якій частині необхідно виконати таке рішення, або зазначається, що обов`язок чи право стягнення є солідарним.
Крім того, відповідно до ч.5 стаття 373 КАС України, якщо судове рішення прийнято на користь декількох позивачів або проти декількох відповідачів, або якщо виконання повинно бути проведено в різних місцях чи рішенням передбачено вчинення кількох дій, видаються декілька виконавчих документів, у яких зазначаються один стягувач та один боржник, а також визначається, в якій частині необхідно виконати судове рішення, або зазначається, що обов`язок чи право стягнення є солідарним.
Тобто, в даному випадку це означає, що виконавчих листів має бути стільки, скільки і стягувачів. Відповідно, державним виконавцем не було порушено жодних норм права.
Також судом критично оцінюється посилання позивача на те, що державний виконавець на підставі листів не уповноважений надавати оцінку повноті виконання судового рішення у справі, на підставі якого видано виконавчий документ, оскільки як вже було зазначено вище, виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.
Відповідно до ч.4 статті 4 Закону України «Про виконавче провадження» виконавчий документ повертається стягувачу органом державної виконавчої служби, приватним виконавцем без прийняття до виконання протягом трьох робочих днів з дня його пред`явлення, якщо: 1) рішення, на підставі якого видано виконавчий документ, не набрало законної сили (крім випадків, коли рішення у встановленому законом порядку допущено до негайного виконання); 2) пропущено встановлений законом строк пред`явлення виконавчого документа до виконання; 3) боржника визнано банкрутом; 4) Національним банком України прийнято рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку-боржника; 5) юридичну особу - боржника припинено; 6) виконавчий документ не відповідає вимогам, передбаченим цією статтею, або якщо стягувач не подав заяву про примусове виконання рішення відповідно до статті 26 цього Закону; 7) виконання рішення не передбачає застосування заходів примусового виконання рішень; 8) стягувач не надав підтвердження сплати авансового внеску, якщо авансування є обов`язковим; 9) виконавчий документ не підлягає виконанню органами державної виконавчої служби, приватним виконавцем; 10) виконавчий документ пред`явлено не за місцем виконання або не за підвідомчістю.
На підставі зазначеного вище колегія суддів приходить до висновку, що в даному випадку жодних передбачених Законом підстав для відмови у відкритті виконавчого провадження на час винесення державним виконавцем оскаржуваної постанови про відкриття виконавчого провадження не встановлено.
На час винесення оскаржуваних постанов про стягнення виконавчого збору відомості про добровільне виконання боржником рішення суду в добровільному порядку у державного виконавця були відсутні.
Окрім зазначеного вище колегія суддів звертає увагу на положення, викладені в статті 124 Конституції України, а саме судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України. У пункті 9 ч.3 статті 129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов`язковість рішень суду.
Судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.
Крім того, Європейський суд з прав людини неодноразово вказував на те, що виконання рішення, ухваленого тим чи іншим судом, треба розглядати як невід`ємну складову судового розгляду, як цього вимагає положення ст.6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року, у якому йдеться про необхідність забезпечення справедливого судового розгляду.
Згідно статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.
На підставі вище зазначеного колегія суддів звертає увагу на те, що державний виконавець, отримавши виконавчий документ на виконання судового рішення, яке набрало законної сили, діяв у відповідності з вимогами Закону України «Про виконавче провадження» та у межах наданих йому повноважень, а тому жодних підстав для скасування оскаржуваних постанови про відкриття виконавчого провадження та про стягнення виконавчого збору суд не вбачає.
Підсумовуючи наведене, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що доводи, викладені в апеляційній скарзі, не знайшли свого підтвердження, оскаржувана постанова прийнята відповідно до норм матеріального та процесуального права, враховано всі обставини справи, тому підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду першої інстанції немає.
За правилами статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 243, 246, 308, 315, 316, 321, 325, 329, 331  КАС України суд,
ПОСТАНОВИВ :
Апеляційну скаргу Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру - залишити без задоволення.
Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 06 квітня 2020 року - залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, та може бути оскаржена безпосередньо до адміністративного суду касаційної інстанції в порядку і строки, встановлені статтями 329, 331 КАС України.
Повний текст рішення виготовлено 26 травня 2020 року.

Головуючий суддя:                                                                      В.В. Файдюк
                     
                     Судді:                                                                       Г.В. Земляна
                                                                                                    
                                                                                                    Є.І. Мєзєнцев