КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
 
ПОСТАНОВА
І М Е Н Е М        У К Р А Ї Н И
 
10 червня 2020 року
 
м. Київ
 
справа №754/9852/19
провадження№ 22-ц/824/6990/2020
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
 
головуючого судді - Кравець В.А. (суддя-доповідач),
суддів - Мазурик О.Ф., Махлай Л.Д.
 
учасники справи:
 
позивач  -   ОСОБА_1 
відповідач - Деснянська районна в місті Києві державна адміністрація
 
розглянув у порядку письмового провадження апеляційну скаргу представника відповідача Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації - Жуковської Яни Володимирівни
 
на рішення Деснянського районного суду м. Києва від 07 лютого 2020 року у складі судді Зотько Т.А.
 
у справі за позовом ОСОБА_1 до Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації про скасування рішення про відмову у постановці на облік та прийняття нового рішення, - 
 
В С Т А Н О В И В:
 
У липні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовною заявою, в якій, з урахуванням уточнених позовних вимог, просив визнати протиправним та скасувати розпорядження Деснянської районної адміністрації в м. Києві №139 від 02.03.2019 року про відмову у постановці позивача на квартирний облік. Зобов'язати відповідача постановити ОСОБА_1 на квартирний облік з урахуванням статусу особи з інвалідністю І групи внаслідок війни.
В обґрунтування позовних вимог зазначав, що він є інвалідом І групи з 10.10.2017 року довічно у зв`язку з травмою, пов`язаною із захистом Батьківщини, а також є ветераном війни. На підтвердження зазначених обставин долучив до позовної заяви свідоцтво про хворобу №207 від 06 липня 2017 року, висновок МСЕК про встановлення І групи інвалідності від 10.10.2017 року, посвідчення по інвалідності від 26 жовтня 2017 року.
Посилався на те, що проживає разом з ОСОБА_2 (син) та з ОСОБА_3 (племінник) у квартирі АДРЕСА_1 , житловою площею 18 кв.м, з огляду на що, вважав, що норми забезпечення житловою площею на трьох осіб порушено і це є підставою для постановки його на квартирний облік.
На думку позивача, розпорядження Деснянської районної адміністрації в м. Києві №139 від 02.03.2019 року про відмову у постановці його на облік є таким, що суперечить ч.1 ст. 34 ЖК України та п.10-14 ч.2 ст.7 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».
Вказував, що має позачергове право на постановку на квартирний облік відповідно до ст.13 Закону України  «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» та п.44 Постанови Ради міністрів Української РСР і Української республіканської ради професійних спілок №470. 
Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 07 лютого 2020 року позов задоволено частково. 
Визнано розпорядження Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації №139 від 20.03.2019 року частково протиправним та скасовано у частині відмови у постановці ОСОБА_1 на квартирний облік. 
Зобов`язано відповідача постановити на квартирний облік позивача з урахуванням статусу особи з інвалідністю І групи внаслідок війни. 
У задоволенні інших позовних вимог відмовлено.
Не погоджуючись з указаним рішенням, 06 березня 2020 року представник Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації - Жуковська Я.В. звернулась до суду з апеляційною скаргою, у якій просить рішення скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.
Апеляційну скаргу мотивує тим, що судом першої інстанції при ухваленні рішення не враховано п. 5 постанови Виконавчого комітету Київської міської ради народних депутатів Президії Київської міської ради профспілок №582, відповідно до якої на квартирний облік беруться громадяни, які потребують поліпшення житлових умов, постійно проживають та прописані у м. Києві не менш, як п`ять років.
Звертає увагу суду на те, що квартира, в якій проживає позивач, належить на праві власності дружині останнього - ОСОБА_4 , що підтверджується копією договору дарування квартири ВМО № 527530 від 15.01.2010 року.
Зазначає, що ОСОБА_2 врахований відповідачем, як член сім`ї позивача, який проживає разом з батьком, має самостійне право на одержання житлового приміщення і бажає стати на облік разом з батьком.
Щодо племінника позивача ОСОБА_3 посилається на довідку Виконавчого комітету Бузівської сільської ради №38 від 07.02.2019 року про те, що останній був зареєстрований у с. Зелений Ріг, Жашківського району, Черкаської області у період з 03.09.1993 року по 19.04.2018 року. У місті Києві ОСОБА_3 зареєстрований лише з 04.05.2018 року, що становить менше ніж 5 років, а тому, зарахування його на квартирний облік разом з позивачем не відповідатиме нормам діючого законодавства.
Вказує на розрахунок, відповідно до якого, ОСОБА_1 разом зі своїм сином забезпечені житловою площею у розмірі 9 кв.м, що відповідає рівню середньої забезпеченості громадян жилою площею в м. Києві відповідно до п.3 Постанови №582, а тому поліпшення житлових умов не потребують і не підлягають зарахуванню на квартирний облік.
Стверджує, що доводи, з яких виходив суд першої інстанції про те, що догляд позивача здійснюється саме племінником жодними документальними доказами не підтверджується і ґрунтується виключно на поясненнях позивача.
Звертає увагу колегії суддів на те, що ОСОБА_1 в одному із судових засідань вказана та обставина, що у 2004 році він з дружиною та сином був зарахований на облік у черзі на поліпшення житлових умов. У 2006 році родина знята з обліку у зв`язку з придбанням позивачем шляхом кредитування державою на пільгових умовах двокімнатної квартири АДРЕСА_2 , загальною площею 79,1 кв.м, жилою площею 41,1 кв.м. У 2007 році вказане майно приватизоване  дружиною позивача одноосібно відповідно до свідоцтва про право власності від 18 квітня 2007 року САВ№263444.
З огляду на вказане, вважає, що суд першої інстанції дійшов хибного висновку про те, що позивач наділений правом взяття на квартирний облік, оскільки він користується правом першочергового одержання жилих приміщень.
Позивач не скористався своїм правом на подання відзиву на апеляційну скаргу, заперечень щодо змісту та вимог апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції не направив.
Згідно частини тринадцятої статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється у порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами відповідно до ч. 2             ст. 274 ЦПК України.
Заслухавши доповідь судді-доповідача Кравець В.А., обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, колегія суддів доходить висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.
Задовольняючи позовні вимоги частково, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 наділений правом першочергового одержання жилих приміщень, а також виконав всі умови для прийняття відповідачем рішення про взяття його на квартирний облік, як такого, що користується правом першочергового одержання жилих приміщень. Встановив, що позивач є інвалідом 1 групи підгрупи «Б» з 10.10.2017 року довічно у зв`язку з травмою, пов`язаною із захистом Батьківщини, та особою, що потребує стороннього догляду, який надається йому його племінником ОСОБА_3 . 
Проте, з таким висновком суду колегія не погоджується, виходячи з наступного. 
Згідно зі ст. 263 ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. 
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Частиною першою статті 367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Судом установлено, що ОСОБА_1 , 1976 року народження, виконуючи бойове завдання на території Донецької та Луганської областей, 28.12.2016 був госпіталізований з вибуховим пораненням із відривом правої нижньої кінцівки на рівні нижньої третини гомілки, багатоуламковим вогнепальним переломом обох кісток правої гомілки, масивними пошкодженнями м`яких тканин, тощо, що підтверджується довідкою про обставини травми, випискою із медичної карти стаціонарного хворого.
Згідно довідки МСЕК серії АВ № 019883, ОСОБА_1 є інвалідом 1 групи, підгрупи «Б» з 10.10.2017 року довічно у зв`язку з травмою, пов`язаною із захистом Батьківщини.
ОСОБА_1 є особою з інвалідністю 1 групи і має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни - інвалідів війни, що підтверджується відповідним посвідченням, виданим 26.10.2017 серії НОМЕР_1 .
Позивач зареєстрований у квартирі АДРЕСА_1 . Крім ОСОБА_5 в квартирі також зареєстровані члени його сім`ї: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Квартира, в якій проживає позивач, розташована на 4 поверсі 16 поверхового будинку та складається з однієї кімнати жилою площею 18 кв.м, що підтверджується копією технічної характеристики технічного паспорту квартири.
Стаття 47 Конституції України гарантує кожному право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою або органом місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону.
Однією із гарантій соціального захисту військовослужбовців є право на забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей жилими приміщеннями, закріплене частиною першою статті 31 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», відповідно до якої громадяни, які потребують поліпшення житлових умов, мають право на одержання у користування жилого приміщення в будинках державного або громадського житлового фонду в порядку, передбаченому законодавством Союзу РСР, цим Кодексом та іншими актами законодавства Української РСР. Жилі приміщення надаються зазначеним громадянам, які постійно проживають у даному населеному пункті, як правило, у вигляді окремої квартири на сім`ю.
Згідно з частиною 3 цієї статті Закону особам, звільненим з військової служби і визнаним особами з інвалідністю внаслідок поранення, контузії, каліцтва, одержаних під час виконання обов`язків військової служби, або захворювання, одержаного під час проходження військової служби, жилі приміщення в населених пунктах, обраних ними для проживання з урахуванням встановленого порядку, надаються позачергово за рахунок військових формувань або органів виконавчої влади, в яких вони перебувають на обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов.
Пунктом 14 ч. 2 ст. 12 вказаного Закону передбачено, що учасникам бойових дій надаються такі пільги, зокрема: першочергове забезпечення жилою площею осіб, які потребують поліпшення житлових умов. Учасники бойових дій, які дістали поранення, контузію або каліцтво під час участі в бойових діях чи при виконанні обов`язків військової служби, забезпечуються жилою площею, у тому числі за рахунок жилої площі, що передається міністерствами, іншими центральними органами виконавчої влади, підприємствами, установами та організаціями у розпорядження місцевих рад та державних адміністрацій, - протягом двох років з дня взяття на квартирний облік;
Згідно п. 18 ч. 1 ст. 13 вказаного Закону особам з інвалідністю внаслідок війни та прирівняним до них особам надається позачергове забезпечення житлом осіб, які потребують поліпшення житлових умов, у тому числі за рахунок жилої площі, що передається міністерствами, іншими центральними органами виконавчої влади, підприємствами та організаціями у розпорядження місцевих рад та державних адміністрацій.
Частиною четвертою ст. 2 ЗУ «Про статус ветеранів війни, гарантії їхнього соціального захисту» встановлено, що нормативні акти органів державної влади та органів місцевого самоврядування, які обмежують права і пільги ветеранів війни, передбачені цим Законом, є недійсними.
Відповідно до ст. 31 ЖК України громадяни, які потребують поліпшення житлових умов, мають право на одержання у користування жилого приміщення в будинках державного або громадського житлового фонду в порядку, передбаченому законодавством Союзу РСР, цим Кодексом та іншими актами законодавства Української РСР. Жилі приміщення надаються зазначеним громадянам, які постійно проживають у даному населеному пункті (якщо інше не встановлено законодавством Союзу РСР і Української РСР), як правило, у вигляді окремої квартири на сім`ю.
У ст. 34 ЖК України визначено, що потребуючими поліпшення житлових умов визнаються громадяни забезпечені жилою площею нижче за рівень, що визначається в порядку, встановлюваному Радою Міністрів Української РСР і Українською республіканською радою професійних спілок; які проживають у приміщенні, що не відповідає встановленим санітарним і технічним вимогам; які хворіють на тяжкі форми деяких хронічних захворювань, у зв`язку з чим не можуть проживати в комунальній квартирі або в одній кімнаті з членами своєї сім`ї. Перелік зазначених захворювань затверджується Міністерством охорони здоров`я Української РСР за погодженням з Українською республіканською радою професійних спілок; які проживають за договором піднайму жилого приміщення в будинках державного або громадського житлового фонду чи за договором найму жилого приміщення в будинках житлово-будівельних кооперативів; які проживають тривалий час за договором найму (оренди) в будинках (квартирах), що належать громадянам на праві приватної власності; які проживають у гуртожитках.
Громадяни визнаються потребуючими поліпшення житлових умов і з інших підстав, передбачених законодавством Союзу РСР і Української РСР.
Громадяни, які потребують поліпшення житлових умов, беруться на облік для одержання жилих приміщень у будинках державного і громадського житлового фонду та вносяться до єдиного державного реєстру громадян, які потребують поліпшення житлових умов, порядок ведення якого визначає Кабінет Міністрів України.
Облік громадян, які потребують поліпшення житлових умов, здійснюється, як правило, за місцем проживання у виконавчому комітеті районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів. 
Норма жилої площі в Українській РСР встановлюється в розмірі 13,65 квадратного метру на одну особу.
Жиле приміщення надається громадянам у межах норми жилої площі, але не менше розміру, який визначається Кабінетом Міністрів України і Федерацією професійних спілок України. При цьому враховується жила площа у жилому будинку (квартирі), що перебуває у приватній власності громадян, якщо ними не використані житлові чеки.
Пунктом 2 постанови Виконавчого комітету Київської міської ради народних депутатів Президії Київської міської ради профспілок від 15.07.1985 року №582 «Про порядок застосування в м. Києві «Правил обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов і надання їм жилих приміщень в Українській РСР» (зі змінами та доповненнями, внесеними постановою Виконавчого комітету Київської міської ради народних депутатів Президії Київської міської ради профспілок від 30.03.1991 року №234) встановлено, що тими хто потребує поліпшення житлових умов, визнаються громадяни, які мають житлову площу до 7,5 кв.м включно на кожного члена родини.
Пунктом 3 зазначеної постанови передбачено, що жилі приміщення надаються громадянам у межах 13,65 кв.м жилої площі, але не більше однієї кімнати на одну особу і не менш, як 9 кв.м жилої площі. Виходячи з даних статистичної звітності, визначено рівень середньої забезпеченості громадян у м. Києві жилою площею 9 кв.м на одну особу.
Відповідно до п. 5 постанови від 15.07.1985 року №582, на квартирний облік беруться громадяни, які потребують поліпшення житлових умов, постійно проживають та прописані у м. Києві не менш, як 5 років. Строк не поширюється на випадки прописки другого з подружжя, неповнолітніх дітей і непрацездатних батьків.
Зі змісту позовної заяви вбачається, що підставою для звернення ОСОБА_1 із заявою про встановлення на квартирний облік стало проживання позивача у квартирі житловою площею 18 кв.м у складі сім`ї з 3 осіб, з яких: ОСОБА_1 (позивач), його син ОСОБА_2 та племінник ОСОБА_3 
Деснянська районна в місті Києві державна адміністрація, відмовляючи родині  ОСОБА_1 в зарахування на квартирний облік, виходила з того, що племінник позивача зареєстрований та постійно проживає в м. Києві менше, ніж п`ять років, а батько та син забезпечені жилою площею згідно норми.
Згідно матеріалів справи, ОСОБА_1 проживає у м. Києві з 1993 року, син позивача, ОСОБА_2 , на день звернення його батька з позовом був неповнолітнім, а отже був урахований як член сім`ї позивача, який проживає разом з ним, має самостійне право на одержання жилого приміщення і бажає стати на облік разом з батьком.
З довідки від 07.02.2019 №38 Виконавчого комітету Бузівської сільської ради вбачається, що племінник позивача ОСОБА_3 у період з 03.09.1993 року по 19.04.2018 року був зареєстрований в селі Зелений Ріг Жашківського району Черкаської області, а у               м. Києві зареєстрований з 04.05.2018 року. 
Таким чином, зважаючи на те, що ОСОБА_3 до квітня 2018 року був зареєстрований та постійно проживав у Черкаській області, а в м. Києві зареєстрований лише з 04 травня 2018 року, термін проживання в м. Києві становить менше 5 років, передбачених вимогами п. 5 постанови від 15.07.1985 року №582, у зв`язку з чим зарахування його на квартирний облік не відповідатиме нормам діючого законодавства України.
 Згідно ст. 5 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їхнього соціального захисту» учасниками бойових дій є особи, які брали участь у виконанні бойових завдань по захисту Батьківщини у складі військових підрозділів, з`єднань, об`єднань всіх видів і родів військ Збройних Сил діючої армії (флоту), у партизанських загонах і підпіллі та інших формуваннях як у воєнний, так і у мирний час.
Відповідно до п. 8 Постанови Ради міністрів Української РСР і Української республіканської ради професійних спілок від 11 грудня 1984 р. N 470 до   членів  сім`ї  осіб  з  інвалідністю  належать:  дружина (чоловік),  їх  малолітні  (до  14  років)  та неповнолітні (до 18 років)   діти;  неодружені  повнолітні  діти,  визнані  особами  з інвалідністю  з дитинства I та II групи або особами з інвалідністю I  групи;  особа,  яка  проживає  разом  з  особою  з інвалідністю внаслідок  війни  I групи та доглядає за ним, за умови, що особа з 
інвалідністю  внаслідок  війни не перебуває у шлюбі; непрацездатні батьки;   особа,   яка  перебуває   під  опікою  або  піклуванням громадянина,  який  має  право на пільги, та проживає разом з ним. 
Аналогічний перелік осіб, які належать до членів сім`ї осіб з інвалідністю міститься у постанові Кабінету Міністрів України «Питання забезпечення житлом деяких категорій осіб, які захищали незалежність, суверенітет та територіальну цілісність України, а також членів їх сімей» від 19 жовтня 2016 р. № 719.
Згідно довідки до акта огляду медико-соціальною експертною комісією від 10 жовтня 2017 року позивач є особою, що потребує стороннього догляду. 
Разом з тим, позивачем не надано жодних доказів на підтвердження того, що саме племінник є тією особою, яка здійснює постійний догляд за ОСОБА_1 .
Окрім того, згідно копії паспорта позивача, копії паспорта ОСОБА_4 , а також свідоцтва про одруження від 28 квітня 2001 року НОМЕР_2 , які містяться в матеріалах справи, ОСОБА_4 є законною дружиною позивача. Відомості щодо розлучення в матеріалах справи відсутні.
Таким чином, як зазначалось вище, ОСОБА_3 до квітня 2018 року був зареєстрований та постійно проживав у Черкаській області, тоді як інвалідність із потребою у сторонньому догляді позивач отримав у жовтні 2016 року та до травня 2018 року проживав та був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 , яка на праві власності належить його дружині ОСОБА_4 . 
Ураховуючи викладене, колегія суддів уважає недоведеним факт здійснення  ОСОБА_3 постійного догляду за ОСОБА_1 , а висновок суду першої інстанції щодо встановлення цих обставин помилковим.
У розумінні п. 8 Постанови Ради міністрів Української РСР і Української республіканської ради професійних спілок від 11 грудня 1984 р. №470 ОСОБА_3 не належить до членів сім`ї особи з інвалідністю ОСОБА_1 . 
Отже, членами сім`ї, які мали би право претендувати на поліпшення житлових умов, є ОСОБА_1 та його син, однак останні забезпечені житловою площею у розмірі 9 кв.м на одну особу (2*9 кв.м=18 кв.м), що відповідає рівню середньої забезпеченості громадян жилою площею в м. Києві відповідно до п. 3 Постанови №582, а тому рішення Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації про відмову у прийнятті на квартирний облік є законним та обґрунтованим.
Окрім того, матеріалами справи встановлено, що у 2004 році позивач з дружиною та сином був зарахований на облік у черзі на поліпшення житлових умов. У 2006 році родина знята з обліку у зв`язку з придбанням позивачем шляхом кредитування державою на пільгових умовах двокімнатної квартири АДРЕСА_2 , загальною площею 79,1 кв.м, жилою площею 41,1 кв.м. У 2007 році вказане майно приватизоване  дружиною позивача одноосібно відповідно до свідоцтва про право власності від 18 квітня 2007 року САВ№263444. Вказані обставини також підтверджуються інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек. Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта. Згідно матеріалів справи, за адресою: АДРЕСА_2 позивач проживав та був зареєстрований до травня 2018 року.
Відповідно до ч. 1ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Таким чином, установивши, що племінник ОСОБА_3 відповідно до п. 8 Постанови Ради міністрів Української РСР і Української республіканської ради професійних спілок від 11 грудня 1984 р. №470 не належить до членів сім`ї особи з інвалідністю               ОСОБА_1 , оскільки статус племінника як особи, яка доглядає за позивачем, жодними доказами не підтверджено, при цьому позивач одружений на ОСОБА_4 , якій на праві власності належить 2 квартири у АДРЕСА_2, АДРЕСА_1 , а також ј квартири АДРЕСА_5 , колегія суддів доходить висновку, що позивач разом з сином забезпечений житловою площею, що відповідає рівню середньої забезпеченості громадян в м. Києві та не відноситься до осіб, які потребують покращення житлових умов, а отже зарахуванню на квартирний облік не підлягає.
Суд першої інстанції на вказані обставини уваги не звернув, у зв`язку з чим дійшов передчасного та помилкового висновку про задоволення позовних вимог частково.
Отже, доводи апеляційної скарги дають підстав для висновку, що оскаржуване рішення постановлено без додержання норм матеріального і процесуального права. 
Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Наведені порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, невідповідність висновків суду першої інстанції обставинам справи, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, є підставою для скасування оскаржуваного рішення суду згідно з ч. 1 ст. 376 ЦПК України та  ухвалення  нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.
Таким чином, дослідивши матеріали справи, надавши об`єктивну оцінку зібраним по справі доказам та нормам законодавства, що регулюють спірні правовідносини, колегія суддів доходить висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції - скасуванню.
Відповідно до ст.141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Оскільки апеляційним судом апеляційну скаргу задоволено, рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні позову, судові витрати покладаються на позивача.
З огляду на те, що позивач звільнений від сплати судового збору на підставі пункту 9 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір», судові витрати слід віднести за рахунок держави.
Керуючись статтями 367, 369, 374, 376, 381, 382, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів, -
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу представника відповідача Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації - Жуковської Яни Володимирівни - задовольнити.
Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 07 лютого 2020 року - скасувати.
У задоволенні позову ОСОБА_1 до Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації  про скасування рішення про відмову у постановці на облік та прийняття нового рішення - відмовити.
Судові витрати віднести за рахунок держави.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів до Верховного Суду шляхом подачі касаційної скарги до цього суду.

 
           Головуючий                                                                          В.А. Кравець
 
Судді                                                                                          О.Ф. Мазурик
 
                                                                                                                Л.Д. Махлай