УКРАЇНА
ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
____________________________________________________________________
                                                                               Справа № 673/384/19
Провадження № 22-ц/4820/785/20
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

04 червня 2020 року м. Хмельницький

Хмельницький апеляційний суд у складі колегії
 
суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
 
Грох Л.М. (суддя-доповідач), Гринчука Р.С., Костенка А.М., 
секретар судового засідання – Дубова М.В.,
з участю позивача, представника апелянта,

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: Деражнянська районна державна адміністрація Хмельницької області, Вовковинецька селищна рада Деражнянського району Хмельницької області як органи опіки та піклування, про позбавлення батьківських прав та встановлення опіки, за апеляційною скаргою Деражнянської районної державної адміністрації Хмельницької області на рішення Деражнянського районного суду Хмельницької області в складі судді Ягодіної Т.В. від 26 грудня 2019 року.
Заслухавши доповідача, учасників справи, ознайомившись з доводами апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, суд

в с т а н о в и в:

В лютому 2019 року ОСОБА_1 , звертаючись в суд з цим позовом до відповідачки, вказувала, що ІНФОРМАЦІЯ_1 у її доньки ОСОБА_3 народився син, її онук, ОСОБА_4 . Відомості про батька дитини були внесені до актового запису на підставі заяви матері відповідно до ч.1 ст. 135 СК України. Від народження відповідачка залишила дитину позивачці, вихованням сина не займалася. Соціальні виплати, які отримувала на утримання дитини, витрачала на свої потреби.
12.09.2008 року відповідачка зареєструвала шлюб з ОСОБА_5 , в цьому шлюбі у неї народилося ще три доньки.
Після розірвання цього шлюбу відповідачка разом з доньками стала проживати у селі Буцніва Деражнянського району, а син ОСОБА_6 продовжував проживати з нею та перебуває на її вихованні та утриманні до цього часу. 
Зараз відповідачка перебуває у фактичних шлюбних відносинах з іншою особою, у неї народилося ще двоє дітей – син ОСОБА_7 , 2017 року народження та донька ОСОБА_8 , 2019 року народження. 
Відповідач створила нову сім`ю, проживає окремо, має інших дітей, а до сина ОСОБА_6 відноситься байдуже, не займається його утриманням та вихованням, не цікавиться його розвитком, станом здоров`я, не дбає і не піклується про нього.
Питання щодо виконання ОСОБА_2 своїх батьківських обов`язків неодноразово розглядалися компетентними органами, проте ці заходи виявилися безрезультатними, відповідач продовжує ухилятися від виконання своїх материнських обов`язків без поважних причин. 
Вказує, що нею створено належні умови для проживання та розвитку дитини, вона фактично опікується дитиною та несе на неї відповідальність, не маючи на те законних повноважень.
Тому вважає, що призначення її опікуном онука відповідатиме найкращим інтересам дитини.
З цих підстав просила позбавити ОСОБА_2 батьківських прав відносно малолітнього ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та призначити її опікуном цієї дитини.
Рішенням Деражнянського районного суду Хмельницької області від 26 грудня 2019 року позов задоволено.
Позбавлено ОСОБА_2 батьківських прав відносно сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Призначено ОСОБА_1 опікуном малолітнього ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Вирішено питання про судові витрати.
В апеляційній скарзі Деражнянська районна державна адміністрація як орган опіки та піклування вважає рішення суду незаконним та необґрунтованим, просить його скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову в задоволенні позову. На думку апелянта, суд першої інстанції не врахував, що позбавлення батьківських прав є крайньою мірою, яка має серйозні правові наслідки. Судом не встановлено винної поведінки відповідача у нехтуванні нею своїми батьківськими обов`язками, відсутні об`єктивні докази ухилення нею від виконання своїх батьківських обов`язків. Відповідачка передала свою дитину на виховання бабусі з метою влаштування свого особистого життя, а ці дії не суперечать нормі ч. 2 ст. 151 СК України, за якою батьки мають право залучати до виховання дитини інших осіб, передавати її на виховання фізичним та юридичним особам. Крім цього, судом не враховано ст. 265 СК України, за якою баба, дід зобов`язані утримувати своїх малолітніх, неповнолітніх внуків, якщо батьки не можуть з поважних причин надавати їм належного утримання. На думку апелянта, варто було застосувати до відповідача попередження щодо необхідності зміни ставлення до виховання дитини, але не позбавлення батьківських прав. Судом також безпідставно не взято до уваги висновок органу опіки та піклування про недоцільність позбавлення батьківських прав. Вирішуючи питання про позбавлення батьківських прав, суд мав би вирішити питання стягнення аліментів. Також не враховано, що опіка над малолітньою особою встановлюється виключно на підставі подання органу опіки і піклування, а такого подання в матеріалах справи немає. 
Відзив на апеляційну скаргу до апеляційного суду не надходив.
В засіданні апеляційного суду представник апелянта підтримав апеляційну скаргу з викладених у ній мотивів.
Позивач ОСОБА_1 просила відхилити апеляційну скаргу як безпідставну.
Інші учасники повідомлені про розгляд справи, у судове засідання не з`явилися. 
Апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України  судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
За змістом ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.
Згідно із частиною сьомою статті 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.
Відповідно до статті 18 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.
Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_9 є матір`ю ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Запис про батька малолітнього ОСОБА_4 в актовому записі про народження дитини здійснений відповідно до ч.1 ст.135 Сімейного кодексу України.
12 вересня 2008 року ОСОБА_9 уклала шлюб із ОСОБА_5 , в зв`язку з чим змінила прізвище на ОСОБА_10 .
Рішенням Деражнянського районного суду Хмельницької області від 13.11.2017 року шлюб між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 розірвано, останній залишено дошлюбне прізвище « ОСОБА_11 », проте остання на час розгляду справи згідно паспорта має прізвище ОСОБА_10 . 
Позивач ОСОБА_1 є матір`ю відповідачки ОСОБА_2 і бабою сина останньої ОСОБА_4 .
Малолітній ОСОБА_4 з раннього дитинства, понад десять років проживає із позивачем ОСОБА_1 у житловому будинку АДРЕСА_1 , який на праві приватної власності належить останній.
Відповідач ОСОБА_2 з 25 січня 2006 року також зареєстрована за вказаною адресою, проте фактично проживає у с. Буцніва Деражнянського району Хмельницької області, разом із співмешканцем ОСОБА_12 , власними п`ятьма дітьми та трьома дітьми співмешканця. 
Згідно довідки виконкому Вовковинецької селищної ради Деражнянського району Хмельницької області №436 від 12 липня 2018 року, ОСОБА_1 здійснює догляд за своїм внуком ОСОБА_4 , який постійно проживає разом з нею за вказаною адресою.
За змістом акта обстеження житлово-побутових умов сім`ї ОСОБА_1 , складеного комісією та затвердженого головою Вовковинецької селищної ради від 16.11.2018 року, малолітній ОСОБА_4 проживає спільно з бабою ОСОБА_1 у житловому будинку АДРЕСА_1 , який складається із трьох житлових кімнат. Дитина має власну окрему кімнату з меблями та усім необхідним. В наявності одяг, продукти харчування, створені умови для нормального зростання та виховання дитини. 
Згідно інформації ОСОБА_13 НВК «ЗОШ І-ІІІ ступенів- ДНЗ» Деражнянської районної ради Хмельницької області ОСОБА_4 , 2006 року народження, успішно навчається у 7 класі, є активним учасником класного та шкільного життя, приймає участь у шкільних та районних змаганнях, конкурсах та художній самодіяльності, завжди має все необхідне шкільне приладдя. Бабуся ОСОБА_1 постійно цікавиться навчанням та шкільним життям дитини, забезпечує усі його потреби. З 01.09.2012 року мати дитини жодного разу не приходила до школи, не цікавилася процесом навчання сина, не брала участі у батьківських зборах.
Згідно з висновками Деражнянської районної державної адміністрації Хмельницької області як органу опіки та піклування від 05.07.2019 року №58/26-11-590/2019 та №58/26-11-944/19 від 03.12.2019 року позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав відносно ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 є недоцільним, тому відсутні підстави для встановлення опіки щодо дитини.
Задовольняючи позов в частині позбавлення  батьківських прав, суд першої інстанції виходив з того, що фактично від народження  малолітній ОСОБА_4 проживає окремо від матері, з бабою ОСОБА_1 . Відповідач протягом тривалого часу без жодних поважних причин не проживає спільно з сином, не виконує свої батьківські обов`язки щодо виховання, розвитку та утримання сина. Дитина повністю перебуває на вихованні та утриманні бабусі і бажає проживати з нею, а отже, наявні підстави для позбавлення відповідача батьківських прав.
Доводи апеляційної скарги щодо недоведеності винної поведінки відповідача у нехтуванні нею своїми батьківськими обов`язками, відсутності доказів ухилення нею від виконання батьківських обов`язків є безпідставними.
Так, підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 СК України.
Згідно з пунктом 2 частини першої статті 164 СК України  мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти.
Ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.
Позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування дійсно слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема, ставлення батьків до дітей.
Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення, не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування своїми обов`язками.
Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, воно дійсно допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків.
Такий висновок цілком узгоджується з правовою позицією Верховного Суду у постанові від 19.09.2019 року, справа № 459/1736/16-ц.
Відповідно до ст. 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року N 789-XII, держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.
Європейський суд з прав людини у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (параграф 57, 58).
У справі «Мамчур проти України» від 16 липня 2015 року Європейський суд з прав людини вказав, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв?язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися.
У рішенні Європейського суду з прав людини від 11 липня 2017 року у справі «М.С. проти України» суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв?язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (параграф 76).
Ухвалюючи рішення про позбавлення відповідача батьківських прав, суд першої інстанції дав належну оцінку особистості відповідачки та її поведінці, ставленню до сина ОСОБА_4 і правильно констатував, що ОСОБА_2 з 2007 року свідомо не виконує своїх батьківських обов`язків щодо сина без жодної поважної причини.
Той факт, що відповідачка самоусунулася від виховання сина і передала його на виховання бабусі з метою влаштування свого особистого життя, як вказує апелянт, не можна розцінювати як поважну причину невиконання нею своїх батьківських обов`язків.
Стаття 151 СК "Права батьків щодо виховання дитини", на помилкове незастосування якої судом вказує апелянт, тісно пов`язана із ст. 150 СК "Обов`язки батьків щодо виховання та розвитку дитини".
       Дійсно, відповідно до ч. 2 ст. 151 СК батьки мають право залучати до виховання дитини інших осіб, передавати її на виховання фізичним та юридичним особам. У вихованні дитини часто беруть участь не тільки батьки, але й інші члени сім`ї, зокрема дід, баба.
Проте за змістом ч.5 ст. 150 СК України це не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування про дитину.
Суд дав належну оцінку доказам у справі, на підставі яких повно і всебічно дослідив обставини справи, і при цьому не встановив причини, за яких у ОСОБА_2 існують об`єктивні, непереборні, істотні труднощі у виконанні своїх батьківських обов`язків щодо сина. 
Той факт, що відповідач є молодою, здоровою особою працездатного віку, на її вихованні та утриманні перебувають інші її п`ятеро дітей, цілком підтверджує її спроможність здійснювати свої батьківські обов`язки, в тому числі утримувати і сина ОСОБА_4 . 
Тому безпідставним є посилання апелянта на порушення судом ст. 265 СК України, за якою баба, дід зобов`язані утримувати своїх малолітніх, неповнолітніх внуків, якщо батьки не можуть з поважних причин надавати їм належного утримання. 
Суд також обґрунтовано взяв до уваги фактичне визнання позову ОСОБА_2 – вона в суді першої інстанції не заперечувала проти позбавлення її батьківських прав щодо сина ОСОБА_6 і не висловлювала бажання, наміру змінити своє ставлення до сина. Визнала, що з 2007 року не проживає спільно з сином, і не виконує свої батьківські обов`язки щодо нього. 
З врахуванням такої позиції відповідачки, відсутності у неї бажання змінити ставлення до сина та налагодити їхні стосунки, думку малолітнього ОСОБА_4 , який вказав на відсутність між ними стосунків як матері і сина, бажання і в подальшому проживати з бабусею, суд правильно констатував відсутність підстав для застосування до відповідача попередження щодо необхідності змінити ставлення до виховання дитини.
З врахуванням усіх встановлених обставин справи апеляційний суд констатує, що рішення про позбавлення відповідачки батьківських прав щодо сина відповідає найкращим інтересам дитини, якими є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним. 
За встановленої відсутності інтересу матері до дитини, небажання вживати кроків до налагодження стосунків з сином, суд правильно відповідно до ч.6 ст.19 СК України не погодився з висновком органу опіки та піклування про недоцільність позбавлення батьківських прав як недостатньо обґрунтованим та таким, що суперечить інтересам дитини.
Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду в цій частині.
Обговорюючи доводи апеляційної скарги щодо порушення процедури призначення позивачки опікуном дитини, апеляційний суд приймає до уваги таке. 
Відповідно до ч.3 ст. 167 СК України, яка врегульовує питання влаштування дитини, батьки якої позбавлені батьківських прав, дитина за бажанням другого з батьків може бути передана йому. Відповідно до ч. 4 цієї ж статті, якщо дитина не може бути передана другому з батьків, переважне право перед іншими особами на передання їм дитини мають, за їхньою заявою, баба та дід, повнолітні брати та сестри, інші родичі дитини, мачуха, вітчим. Якщо дитина не може бути передана бабі, дідові, повнолітнім братам та сестрам, іншим родичам, мачусі, вітчиму, вона передається на опікування органу опіки та піклування (ч. 5 ст. 167 СК). 
Згідно з ст. 243 СК України опіка, піклування встановлюється над дітьми-сиротами і дітьми, позбавленими батьківського піклування. Опіка встановлюється над дитиною, яка не досягла чотирнадцяти років, а піклування - над дитиною у віці від чотирнадцяти до вісімнадцяти років.  Опіка, піклування над дитиною встановлюється органом опіки та піклування, а також судом у випадках, передбачених Цивільним кодексом України.
Відповідно до ч.3 ст. 60 ЦК України суд встановлює опіку над малолітньою особою, якщо при розгляді справи буде встановлено, що вона позбавлена батьківського піклування, і призначає опікуна за поданням органу опіки та піклування.
За змістом ч.ч.3-4 ст. 63 ЦК України фізична особа може бути призначена опікуном або піклувальником лише за її письмовою заявою. Опікун або піклувальник призначаються переважно з осіб, які перебувають у сімейних, родинних відносинах з підопічним, з урахуванням особистих стосунків між ними, можливості особи виконувати обов`язки опікуна чи піклувальника. При призначенні опікуна для малолітньої особи та при призначенні піклувальника для неповнолітньої особи враховується бажання підопічного.
В засіданні апеляційного суду представник апелянта Деражнянської райдержадміністрації підтвердив, що малолітній ОСОБА_4 фактично з раннього дитинства позбавлений батьківського піклування.
Факт позбавлення дитини батьківського піклування з боку матері без жодних поважних причин цілком підтверджується і матеріалами справи.
Матеріалами справи підтверджується, що позивач ініціювала питання щодо призначення її опікуном малолітнього онука ОСОБА_4 до виконкому Вовковинецької селищної ради як органу опіки та піклування.
Звернення її з цим позовом до суду також є фактично заявою про призначення її опікуном. 
У висновках щодо розв`язання спору Деражнянська райдержадміністрація як орган опіки та піклування вказала про відсутність підстав для встановлення опіки щодо малолітнього ОСОБА_4 у зв`язку з недоцільністю позбавлення його матері батьківських прав, а також відсутністю у дитини статусу такої, що позбавлена батьківського піклування.
За такої позиції органу опіки та піклування питання щодо можливості позивачем виконувати обов`язки опікуна дитини вирішене у формальний спосіб, подання щодо призначення її опікуном дитини до суду не вносилося і не могло бути внесене.
Встановивши наявність підстав для позбавлення відповідачки батьківських прав щодо сина, та позбавлення його батьківського піклування, врахувавши позицію органу опіки та піклування, який фактично відмовився  вносити подання щодо призначення опікуна дитині, суд першої інстанції  правильно застосував норми  ч.3 ст. 167, ст. 243 СК України, ст.ст. 60 ч. 3, 63 ч. 3-4 ЦК України і з метою ефективного захисту порушених прав дитини дійшов обґрунтованого висновку про необхідність встановлення опіки щодо малолітнього ОСОБА_4 та призначення позички його опікуном.
Вказане рішення відповідає найкращим інтересам дитини.
Водночас апеляційний суд констатує, що інший орган опіки та піклування, виконком Вовковинецької селищної ради, на підстави заяви ОСОБА_1 дійшов висновку ініціювати її призначення як бабусі офіційним опікуном малолітнього ОСОБА_4 (а.с.12-13). 
Відповідно до встановленого принципу диспозитивності цивільного судочинства (ст. 13 ЦПК України) суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Позивачем не заявлялися вимоги щодо стягнення аліментів на утримання дитини з відповідачки, а відтак, не вирішувалися судом першої інстанції відповідно до порядку  здійснення цивільного судочинства, встановленого нормами ЦПК.
Це не позбавляє опікуна дитини, а також орган опіки та піклування в подальшому звернутися з таким позовом до суду. 
Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції.
Рішення суду ґрунтується на повно, всебічно досліджених матеріалах справи, постановлено з дотриманням вимог матеріального та процесуального права і підстав для його скасування в межах доводів апеляційної скарги не вбачається. 
Керуючись ст.ст. 374, 375, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, 

постановив:

Апеляційну скаргу Деражнянської районної державної адміністрації Хмельницької області залишити без задоволення.
Рішення Деражнянського районного суду Хмельницької області від 26 грудня 2019 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повна постанова складена 11 червня 2020 року.

Судді                                                 Л.М. Грох

Р.С. Гринчук

А.М. Костенко