Ухвала
 
20 березня 2020 року
м. Київ
 
справа № 206/5113/13-ц
провадження № 61-4081ск20
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Зайцева А. Ю. (суддя-доповідач), Коротенка Є. В., Курило В. П.,
 
розглянувши касаційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на ухвалу Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 21 січня 2020 року та ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 14 лютого 2020 року в справі за заявою Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Укрфінанс Груп» про заміну сторони виконавчого провадження у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості,
 
ВСТАНОВИВ:
 
У листопаді 2019 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Укрфінанс Груп» звернулося до суду із заявою про заміну сторони виконавчого провадження у вищевказаній справі.
 
Самарський районний суд м. Дніпропетровська ухвалою від 21 січня 2020 року заяву задовольнив. Замінив стягувача за виконавчими листами № 206/5113/13-ц, виданими 28 серпня 2013 року Самарським районним судом м. Дніпропетровська, з Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» на Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Укрфінанс Груп» у справі                   № 206/5113/13-ц, у зв`язку з переходом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Укрфінанс Груп» прав кредитора за кредитним договором від 05 червня 2008 року № ML-301/241/2008.
 
У січні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду із заявою про зупинення провадженні у справі.
 
Заява ОСОБА_1 обґрунтована тим, що в провадженні Самарського районного суду м. Дніпропетровська перебуває її заява про визнання виконавчого листа                від 09 квітня 2014 року у вищевказаній справі таким, що не підлягає виконанню. Вважає, що вирішення питання щодо заміни сторони виконавчого провадження неможливе до вирішення по суті заяви про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню. Враховуючи викладене, просила заяву задовольнити. 
 
Самарський районний суд м. Дніпропетровська ухвалою від 21 січня 2020 року відмовив у задоволенні клопотання ОСОБА_1 про зупинення провадження у справі.
 
Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що предметом розгляду даної справи є заміна сторони виконавчого провадження на підставі правовідносин, що виникли з договору відступлення права вимоги за кредитним договором між двома юридичними особами. При цьому, у справі про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, не можуть бути вирішені питання, що стосуються підстав заміни сторони виконавчого провадження чи умов, від яких залежить можливість розгляду даної справи.
 
Дніпровський апеляційний суд ухвалою від 14 лютого 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Самарського районного суду м. Дніпропетровська                 від 21 січня 2020 року повернув.
 
Повертаючи апеляційну скаргу ОСОБА_1 на підставі пункту 4 частини п`ятої статті 357 ЦПК України, суд апеляційної інстанції виходив з того, що ухвала Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 21 січня 2020 року про відмову в задоволенні клопотання ОСОБА_1 про  зупинення провадження у справі не входить до переліку ухвал, наведеного в частині першій статті 353 ЦПК України, та не підлягає оскарженню окремо від рішення суду.
 
25 лютого 2020 року ОСОБА_1 подала засобами поштового зв`язку касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати ухвалу Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 21 січня 2020 року та ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 14 лютого 2020 року і справу направити на новий розгляд. 
 
25 лютого 2020 року ОСОБА_2 подав засобами поштового зв`язку касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати ухвалу Самарського районного суду м. Дніпропетровська   від 21 січня 2020 року та ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 14 лютого           2020 року і справу направити на новий розгляд.
 
У відкритті касаційного провадження в частині оскарження ухвали Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 21 січня 2020 року необхідно відмовити з таких підстав.
 
Згідно з пунктом 8 частини другої статті 129 Конституції України основними засадами судочинства є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення. 
 
Відповідно до пункту 2 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку ухвали суду першої інстанції, вказані у пунктах 3, 6, 7, 15, 16, 22, 23, 27, 28, 30, 32 частини першої статті 353 цього Кодексу, після їх перегляду в апеляційному порядку. 
 
Пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України передбачено, що суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.
 
Враховуючи викладене, ухвала Самарського районного суду м. Дніпропетровська               від 21 січня 2020 року про відмову в задоволенні клопотання про зупинення провадження у справі не підлягає касаційному оскарженню, так як вона не була предметом апеляційного перегляду по суті, тому у відкритті касаційного провадження в цій частині необхідно відмовити з підстави, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України.
 
У відкритті касаційного провадження в частині оскарження ухвали Дніпровського апеляційного суду від 14 лютого 2020 року слід відмовити з таких підстав.
 
Відповідно до частини другої статті 352 ЦПК України учасники справи, особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку ухвали суду першої інстанції окремо від рішення суду лише у випадках, передбачених статтею 353 цього Кодексу. Оскарження ухвал суду, які не передбачені статтею 353 цього Кодексу, окремо від рішення суду не допускається.
 
Частиною першою статті 353 ЦПК України визначено перелік ухвал, на які можуть бути подані скарги окремо від рішення суду.
 
Заперечення на ухвали, що не підлягають оскарженню окремо від рішення суду, включаються до апеляційної скарги на рішення суду (частина друга статті 353 ЦПК України).
 
У постанові від 29 травня 2019 року у справі № 219/10010/17 (провадження                    № 14-190цс19) Велика Палата Верховного Суду зазначила, що встановлення у процесуальному законі переліку ухвал суду першої інстанції, що можуть бути оскаржені окремо від рішення суду стосовно суті спору, та відтермінування реалізації права на апеляційне оскарження з питань, які не перешкоджають подальшому провадженню у справі, до подання апеляційної скарги на рішення суду щодо суті спору є розумним обмеженням, що має на меті забезпечити розгляд справи впродовж розумного строку та запобігти зловживанням процесуальними правами, які можуть призводити до невиправданих зволікань під час такого розгляду. Тому означена мета є легітимною. Обмеження права на апеляційне оскарження окремо від рішення суду щодо суті спору ухвал, не вказаних у частині першій статті 353 ЦПК України, є передбачуваним, оскільки чітко регламентоване процесуальним законом. Звертаючись з апеляційною скаргою на ухвалу суду, що за законом не може бути окремо оскаржена в апеляційному порядку, учасник справи може спрогнозувати юридичні наслідки такого оскарження, визначені у пункті 4 частини п`ятої статті 357 ЦПК України. 
 
Згідно з пунктом 4 частини п`ятою статті 357 ЦПК України апеляційна скарга не приймається до розгляду і повертається судом апеляційної інстанції також, якщо скаргу подано на ухвалу, що не підлягає оскарженню окремо від рішення суду.
 
За правилами частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої статті 389 ЦПК України, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Частиною четвертою статті 394 ЦПК України передбачено, що у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.
 
Апеляційний суд, повертаючи апеляційну скаргу з підстав передбачених пунктом 4 частини п`ятої статті 357 ЦПК України, дійшов правильного висновку про те, що ухвала суду першої інстанції про відмову в задоволенні клопотання про зупинення провадження у справі не підлягає оскарженню окремо від рішення суду.
 
Аргументи касаційних скарг не спростовують висновків суду, правильне застосовування апеляційним судом норм права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування чи тлумачення, а наведені у скаргах доводи не дають підстав для висновку про незаконність судового рішення.
 
Керуючись пунктом 2 частини першої статті 389, пунктом 1 частини другої статті 394, частиною четвертою статті 394 ЦПК України,Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,
 
УХВАЛИВ:
 
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційними скаргами ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на ухвалу Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 21 січня 2020 року та ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 14 лютого 2020 року в справі за заявою Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Укрфінанс Груп» про заміну сторони виконавчого провадження у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості.
 
Копію ухвали та додані до скарг матеріали направити заявникам.
 
Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:                                                                                                           А. Ю. Зайцев
            
                                                                                                           Є. В. Коротенко
            
                                                                                                                      В. П. Курило