Постанова
Іменем України 
21 травня 2020 року
м. Київ
справа № 402/1022/18
провадження № 51- 5450 км 19
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:  
 
головуючого                                      ОСОБА_1 ,
суддів                                                   ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,  
 
за участю:
секретаря судового засідання        ОСОБА_4 ,
прокурора                                            ОСОБА_5 , 
засудженого                                       ОСОБА_6   (у режимі відеоконференції)
 
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу засудженого               ОСОБА_6 на вирок Кропивницького апеляційного суду від 11 липня 2019 року у кримінальному провадженні внесеному до ЄРДР за№ 120181120280000208,  за обвинуваченням
 
ОСОБА_6 ,                 ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця  смт. Вапнярка Томашпільського районну Вінницької області, жителя АДРЕСА_1 ,  раніше неодноразово судимого, останнього разу, 17 листопада 2015 року вироком Томашпільського районного суду Вінницької області  за ч.2 ст. 186 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років, звільнений 26 жовтня 2017 року відповідно до  ухвали Вінницького районного суду Вінницької області  від 18 жовтня 2017 року на підставі  п. «г» ст. 4  Закону України «Про амністію», 
 
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 186  КК України.
 
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
 
Вироком  Ульяновського районного суду Кіровоградської області від 07 вересня 2018 року ОСОБА_7 засуджено за ч. 3 ст. 186 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років. 
На підставі ст. 75 КК України, ОСОБА_6 звільнено від відбування призначеного покарання з випробуванням, з іспитовим строком тривалістю 3 роки та покладено на нього обов`язки, передбачені ст. 76 цього Кодексу.
Вирішено питання про речові докази у провадженні. 
Вироком Кропивницького апеляційного суду від 11 липня 2019 року вирок місцевого суду в  частині призначеного покарання скасовано, ухвалено новий вирок, яким ОСОБА_6 призначено покарання за ч. 3 ст. 186 КК України у виді позбавлення волі на строк 5 років, в решті вирок залишено без зміни.
 
За вироком суду ОСОБА_6 визнаний винуватим у тому, що він 16 липня 2018 року приблизно о 17:00 год., перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння,  проник до будинку АДРЕСА_2 , де, зайшовши до кімнати у якій знаходилася потерпіла ОСОБА_8 , зіштовхнув її на підлогу  та, висловлюючи їй погрози застосування фізичної сили, відкрито заволодів непрацюючою газовою плитою,чим спричинив потерпілій матеріальну шкоду на суму 210 грн.
 
Вимоги касаційної скарги та доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі засуджений ОСОБА_6 посилаючись на невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та  даним про його особувнаслідок суворості,  просить скасувати вирок апеляційного суду та призначити новий розгляд в суді апеляційної інстанції. 
В обґрунтування своєї позиції зазначає, що суд апеляційної інстанції, скасовуючи вирок місцевого суду, належним чином не врахував  дані про його особу, а також обставини, що пом`якшують покарання. Вважає,  що його виправлення можливе без реального відбування покарання, із застосуванням положень  ст.75 КК України.
Позиції інших учасників судового провадження
 
Засуджений у суді касаційної інстанції підтримав свою скаргу та просив її задовольнити.
Прокурор у судовому засіданні, посилаючись на безпідставність доводів скарги засудженого, заперечив проти її задоволення.
 
Мотиви суду
 
Згідно ст.433 КПК України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу. Суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. Із будь-яких інших підстав касаційний суд не вправі втручатися у рішення судів нижчих ланок.
 
Висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_6 та кваліфікація його дій у касаційному порядку не оскаржуються. При перевірці доводів, наведених у касаційній скарзі, колегія суддів виходить із фактичних обставин, встановлених місцевим та апеляційним судами.
Єдиним доводом касаційної скарги є те, що покарання призначене ОСОБА_6   не відповідає ступеню тяжкості вчиненого ним злочину та даним про його особу внаслідок суворості, через не застосування ст.75 КК України. Цей довід не заслуговує на увагу з огляду на наступне.  
 
Положеннями статті 50 КК України визначено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.
 
Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.
 
Згідно ст. 414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.
 
Загальні засади призначення покарання, визначені у ст. 65 КК, наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання. Реалізація цієї функції становить правозастосовну інтелектуально-вольову діяльність суду, в рамках якої і приймається рішення про можливість застосування чи незастосування  ст. 75 КК, за змістом якої рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням суд може прийняти лише у випадку, якщо призначено покарання певного виду і розміру, враховано тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, і всі ці дані у сукупності спонукають до висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання.
 
Однак така дискреція діє лише в межах, установлених законом. Отже, суд, реалізуючи свої повноваження, має навести правові підстави та переконливі мотиви, які є достатніми для постановлення рішення.
 
Суд першої інстанції, постановляючи вирок щодо ОСОБА_6 , не в повній мірі звернув увагу на точні положення закону, згідно з якими при вирішенні зазначених питань має належним чином досліджувати і оцінювати всі обставини, які мають значення для справи, та враховувати, що ст. 75 КК України застосовується лише в тому разі, коли для цього є умови і підстави, на які слід послатися у рішенні, на що звернув увагу суд апеляційної інстанції.
Скасовуючи вирок в частині звільнення ОСОБА_6 від відбування покарання з випробуванням, суд апеляційної інстанції погодився із видом та розміром покарання, яке призначено судом першої інстанції, проте вказав на не можливість застосування ст.75 КК України.  
Так, апеляційний суд, дотримуючись вимог кримінального закону  урахував,  що ОСОБА_6   раніше судимий, в тому числі за вчинення (в стані алкогольного сп`яніння та із застосуванням насильства) умисного тяжкого корисливого злочину, відбував покарання у місцях позбавлення волі та, будучи звільненим від відбування покарання на підставі ЗУ «Про амністію в 2016 році», менше ніж через рік  після звільнення,  вчинив новий умисний тяжкий корисливий злочин, що значно підвищує суспільну небезпечність скоєного та свідчить про схильність засудженого до вчинення злочинів і відсутність позитивних змін у його поведінці. Поряд з цим, взято до уваги дані  про особу винного – характеристику з місця реєстрації і те, що  ОСОБА_6  не одружений, не працює,  мешкає сам, що свідчить про відсутність соціальних чинників стримуючого характеру. Заслуговує на увагу і те, що ОСОБА_6 після ухвалення місцевим судом обвинувального вироку щодо нього знаходився у розшуку, тобто намагався уникнути покарання. Тому така поведінка засудженого після постановлення вироку дає можливість прийти до висновку про його небажання ставати на шлях виправлення. 
Поряд з цим, суд обґрунтовано урахував обставину, що обтяжує покарання – вчинення злочину в стані алкогольного сп`яніння, а  також визнав щире каяття та активне сприяння розкриттю злочину  обставинами, які  його пом’якшують. Взято до уваги і те, що засуджений відповідно до акту наркологічного дослідження має діагноз «побутове пияцтво».  
Необхідно зауважити, що позиція потерпілої про відсутність претензій до ОСОБА_6    теж врахована судом при призначенні останньому покарання. Однак у цій справі вона не є вирішальною, оскільки вчинений засудженим злочин відноситься до злочинів проти власності, а кримінальне провадження здійснюється у формі публічного обвинувачення.   
З урахуванням усіх обставин справи, даних про особу винного, серед яких й ті, про які йдеться у касаційній скарзі, суд апеляційної інстанції, розглядаючи справу в межах поданої апеляції та своїх повноважень, дійшов обґрунтованого висновку про можливість виправлення та перевиховання ОСОБА_6 лише в умовах ізоляції від суспільства і правильно вказав про необхідність призначення засудженому мінімального покарання, передбаченого санкцією статті обвинувачення. 
Касаційний суд вважає, що саме таке покарання є законним, справедливим, воно буде відповідати тяжкості правопорушення, сприятиме виправленню винного та попередженню вчинення ним нових злочинів, а також не буде становити «особистий надмірний тягар для особи» та відповідатиме справедливому балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи.
Вирок апеляційного суду відповідає вимогам статей 420, 374 КПК України і підстав вважати його невмотивованим, Суд не вбачає.
Урахувавши наведене, Суд дійшов висновку, що касаційна скарга засудженого не підлягає задоволенню. У зв`язку із цим та керуючись статтями 434, 436 КПК України, колегія суддів вважає за необхідне залишити судове рішення без зміни.
 
З цих підстав Суд ухвалив:
 
Вирок Кропивницькогоапеляційного суду від 11 липня 2019 року щодо ОСОБА_6 залишити без зміни, а касаційну скаргу засудженого – без задоволення.
 
Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення й оскарженню не підлягає.
Судді:
ОСОБА_1                                             ОСОБА_9                                  ОСОБА_3