ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
02 червня 2020 року           справа №200/2793/20-а 

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого судді: Сіваченка І.В., суддів: Гаврищук Т.Г., Блохіна А.А., розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Миколаївської міської ради Слов'янського району Донецької області на ухвалу Донецького окружного адміністративного суду від 06 квітня 2020 року (повне судове рішення складено 06 квітня 2020 року у м. Слов'янську) у справі № 200/2793/20-а (суддя в І інстанції Михайлик А.С.) за позовом Миколаївської міської ради Слов'янського району Донецької області до Виконавчого комітету Слов'янської міської ради Донецької області, третя особа: Комунальне підприємство «Бюро технічної інвентаризації» про визнання незаконним рішення, скасування свідоцтва про право власності,               

                                                   УСТАНОВИВ:

Миколаївська міська рада Слов'янського району Донецької області (далі - Миколаївська міська рада) звернулась до суду з позовом (з урахуванням уточнень) до виконавчого комітету Слов'янської міської ради Донецької області (далі - Виконавчий комітет), третя особа - комунальне підприємство «Бюро технічної інвентаризації» про визнання незаконним рішення виконавчого комітету Слов'янської міської ради від 15.03.2000 № 112/5 про затвердження акту державної приймальної комісії з прийому в експлуатацію гаражу «А-1», основна частина «В-1» по провулку Октябрський 8а в сел. Миколаївка, скасування свідоцтва про право власності на нерухоме майно, яке складається з 2 будівель (гараж, будівля), за адресою: м. Слов'янськ, м. Миколаївка (колишнє сел. Миколаївка) пров. Київський (колишній пров. Октябрський) 7, видане 20.03.2000 Слов'янською міською радою, зареєстроване в КП «БТІ» 20.03.2000 за № 13.
Позивач зазначив, що під час  інвентаризації комунального майна Миколаївської територіальної громади, а саме будівлі фінського будиночку - детяслі міські за адресою: м. Слов'янськ, м. Миколаївка (колишнє сел. Миколаївка) пров. Київський (колишній пров. Октябрський) 7 виявлено, що на це майно видано свідоцтво про право власності третій особі. У свідоцтві  про право власності на нерухоме майно, копію якого надано позивачем, власником визначено Відділ державної служби охорони при Слов'янському МВ УМВС України в Донецькій області. При цьому, на час видачі свідоцтва про право власності такою юридичної особи не існувало, в наведений період діяв Міжрайонний відділ державної служби охорони при Слов'янському МВ УМВС України в Донецькій області, який ліквідовано за наказом Департаменту Державної служби охорони при МВС України від 06.06.2003 № 213 о. Крім цього, спірне свідоцтво видано на підставі  рішення виконавчого комітету Слов'янської міської ради від 15.03.2000 № 112/5 про затвердження акту державної приймальної комісії з прийому в експлуатацію гаражу «А-1», основна частина «В-1» по провулку Октябрський 8а в сел. Миколаївки, що містить виправлення: цифра номеру дому у адресі «8а» печатного друку виправлено рукописом на цифру «7», хоча копія цього рішення, що видана архівним відділом Слов'янської міської ради, таких виправлень не має. Також позивач зауважив на тому, що з тексту рішення про затвердження акту державної приймальної комісії з прийому в експлуатацію вбачається, що його прийнято на підставі законодавства, яке  не було чинним на той час.
Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 06 квітня 2020 року у справі № 200/2793/20-а відмовлено у відкритті провадження у справі за позовом Миколаївської міської ради до виконавчого комітету, третя особа - комунальне підприємство «Бюро технічної інвентаризації» про визнання незаконним рішення, скасування свідоцтва про право власності.
Не погодившись з таким судовим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати рішення суду першої інстанції, прийняти нове судове рішення, яким направити справу для подальшого розгляду до суду першої інстанції, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.
Апелянт наголошує, що ухвалу винесено необґрунтовано, без надання оцінки предмету обґрунтування позову, тому місцевий суд помилково встановив, що правовідносини не містять ознак публічного правового спору, що виключає розгляд цього спору в порядку адміністративного судочинства та відмовив у відкритті провадження у цій справі. Крім того, з такими позовними вимогами позивач звертався до місцевого суду за правилами цивільного судочинства, проте ухвалою Слов'янського міськрайонного суду Донецької області відмовлено у відкритті провадження та роз'яснено про можливість звернення до суду з такими вимогами в порядку адміністративного судочинства.  
Всі особи, які беруть участь у справі, у судове засідання не прибули, хоча вони були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання, тому відповідно до п.2 ч.1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) суд апеляційної інстанції розглянув справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.
Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції розглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, вважає за необхідне вимоги, викладені в апеляційній скарзі, задовольнити частково, з наступних підстав.
Відповідно до статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ. 
Згідно з ч. 1 ст. 4 КАС України адміністративний суд - суд, до компетенції якого цим Кодексом віднесено розгляд і вирішення адміністративних справ. Адміністративною справою є переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір. відповідач - суб'єкт владних повноважень, а у випадках, визначених законом, й інші особи, до яких звернена вимога позивача.
За приписами п. 1 ч. 1 ст. 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема, спорах фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.
Аналіз вищезазначених норм закону свідчить про те, що до юрисдикції адміністративних судів віднесено розгляд тільки тих справ, де предметом спору є порушення прав, свобод чи інтересів конкретної особи з боку суб'єкта владних повноважень саме у сфері публічно-правових відносин. При цьому владні повноваження повинні здійснюватися відповідним суб'єктом в сфері публічно-правових відносин і стосуватися конкретної особи. Спори з приводу владних управлінських рішень, дій чи бездіяльності, що вчинені у межах приватних правовідносин, до адміністративної юрисдикції не відносяться.
Під час визначення предметної юрисдикції справ слід виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.
Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин. У свою чергу, приватноправові відносини відрізняються наявністю майнового чи немайнового, особистого інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він, головним чином, обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу конкретного суб'єкта, що підлягає захисту у спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть якщо позивач намагається захистити своє порушене суб'єктивне право шляхом оскарження управлінських дій суб'єктів владних повноважень. Не є публічно-правовим спір навіть за участю суб'єкта владних повноважень публічного права, з одного боку, та суб'єкта приватного права - фізичної особи, коли управлінські дії суб'єкта владних повноважень спрямовані на створення, зміну або припинення її цивільних прав, до яких належить також право власності на майно, у тому числі - грошові кошти (стразові внески). Сама по собі участь у спорі суб'єкта владних повноважень не дає підстав ототожнювати спір з публічно-правовим та відносити його до справ адміністративної юрисдикції.
Позов фактично заявлений з підстав незгоди позивача із наявністю у Відділу державної служби охорони при Слов'янському МВ УМВС України в Донецькій області права власності на майно (приміщення) за адресою по провулку Октябрський 8а в сел. Миколаївка.
Оскарження свідоцтва про право власності на це майно є захистом прав Миколаївської територіальної громади, від імені та в їх інтересах якої діє позивач на підставі ст.ст. 10, 16 Закону України «Про місцеве самоврядування», від їх порушення, зокрема, іншою особою, якій надано аналогічне право щодо того ж самого об'єкту.
Спір, що розглядається, не є спором між учасниками публічно-правових відносин також тому, що відповідач, приймаючи оскаржувані рішення та вчиняючи спірні дії, взагалі не мав публічно-правових відносин саме з позивачем. Оскаржувані рішення та дії стосувалися прав іншої особи, а не позивача. Відтак, такий спір є спором про цивільне право незалежно від того, чи прийнято спірні рішення з дотриманням порядку, оскільки це не змінює його цивільно-правового характеру.
Аналогічних висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постановах від 22 січня 2020 року у справі № 826/8592/16, від 27 березня 2019 року у справі № 807/1941/17, від 4 вересня 2018 року у справі № 823/2042/16.
Не стосуються захисту прав позивача у сфері публічно-правових відносин й вимоги про визнання незаконним рішення виконавчого комітету Слов'янської міської ради від 15.03.2000 № 112/5 про затвердження акту державної приймальної комісії з прийому в експлуатацію гаражу «А-1», основна частина «В-1» по провулку Октябрський 8а в сел. Миколаївки, адже як позивач з відповідним питанням до відповідача раніше не звертався, а порушив це питання перед судом вже після протиправного, на його думку, набуття іншою особою права власності на об`єкт нерухомості. Предметом спору є не стільки правомірність затвердження акту державної приймальної комісії з прийому в експлуатацію об'єктів, скільки правомірність набуття права власності на таке нерухоме майно. 
Тотожні висновки викладено також у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 820/1272/17 та ухвалі Харківського апеляційного адміністративного суду від 6 грудня 2017 року у цій справі, яку суд касаційної інстанції залишив без змін.
Враховуючи наведене, даний спір має приватноправовий характер і не підлягає вирішенню за правилами адміністративного судочинства.
Відповідно до п. 1 ч. 1, ч. 6 ст. 170 КАС України суддя відмовляє у відкритті провадження в адміністративній справі, якщо позов не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства. У разі відмови у відкритті провадження в адміністративній справі з підстави, встановленої пунктом 1 частини першої цієї статті, суд повинен роз'яснити заявнику, до юрисдикції якого суду віднесено розгляд такої справи.
З такими висновками щодо наявності підстав для відмови у відкритті провадження цілком погоджується колегія суддів, проте вважає, що суд першої інстанції помилково зазначив, що заявлені позовні вимоги мають вирішуватись в порядку цивільного судочинства.
Частиною другою статті 4 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) визначено, що юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.
За змістом частини першої статті 20 ГПК України господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв'язку із здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема: справи у спорах щодо права власності чи іншого речового права на майно (рухоме та нерухоме, в тому числі землю), реєстрації або обліку прав на майно, яке (права на яке) є предметом спору, визнання недійсними актів, що порушують такі права, крім спорів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, та спорів щодо вилучення майна для суспільних потреб чи з мотивів суспільної необхідності, а також справи у спорах щодо майна, що є предметом забезпечення виконання зобов'язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи - підприємці (п. 6).
Так, ураховуючи характер спору, суб'єктний склад учасників справи, предмет та підстави заявлених вимог, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що розгляд цієї справи віднесено до справ господарської, а не цивільної юрисдикції.
Наведена вище в мотивувальній частині цього судового рішення апеляційної інстанції помилка, допущена місцевим судом при формулюванні резолютивної частини свого судового рішення, є підставою для зміни судового рішення шляхом викладення в новій редакції абзацу 3 резолютивної частини ухвали суду першої інстанції.
На підставі викладеного, судова колегія вважає, що суд першої інстанції неповно з'ясував обставини, що мають значення для справи та неправильно застосував норми процесуального права, що відповідно до вимог ст. 317 Кодексу адміністративного судочинства України є підставою для зміни судового рішення.
Частиною четвертою цієї статті передбачено, що зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.
Враховуючи вищевикладене, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне частково задовольнити апеляційну скаргу, а рішення суду першої інстанції - змінити.
Керуючись статтями 250,  310,  315,  317,  321,  322, ч.1 ст. 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

                                                           У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу Миколаївської міської ради Слов'янського району Донецької області - задовольнити частково.
Ухвалу Донецького окружного адміністративного суду від 06 квітня 2020 року у справі № 200/2793/20-а - змінити.
В абзаці третьому резолютивної частини ухвали Донецького окружного адміністративного суду від 06 квітня 2020 року у справі № 200/2793/20-а вислів «за правилами цивільного судочинства місцевими загальними судами» замінити словами «за правилами господарського судочинства господарськими судами».
В іншій частині ухвалу Донецького окружного адміністративного суду від 06 квітня 2020 року у справі № 200/2793/20-а - залишити без змін.
Повне судове рішення - 02 червня 2020 року.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення в порядку, передбаченому статтею 328 Кодексу адміністративного судочинства України.
Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строк касаційного оскарження продовжуються на строк дії такого карантину.

Головуючий суддя                                                                                              І. В. Сіваченко

Судді                                                                                                          А. А. Блохін 

                                                                                                    Т. Г. Гаврищук