ПОСТАНОВА
Іменем України

26 березня 2020 року 
м. Київ
справа № 810/2122/15
адміністративне провадження № К/9901/10879/18
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:
судді-доповідача – Яковенка М. М.,
суддів – Дашутіна І. В., Шишова О. О.,
розглянувши у порядку письмового провадження в касаційній інстанції адміністративну справу №  810/2122/15
за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини – польова пошта НОМЕР_1 , Міністерства оборони України, ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,
за касаційною скаргою Міністерства оборони України на постанову Київського окружного адміністративного суду (у складі колегії суддів: Басай О. В., Волков А. С., Скрипка І. М.) від 21 вересня 2015 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду (у складі колегії суддів: Мельничук В. П., Грищенко Т. М., Мацедонська В. Е.) від 18 лютого 2016 року, 
УСТАНОВИВ:
І. РУХ СПРАВИ
1. У травні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом до Військової частини – польова пошта НОМЕР_1 , Міністерства оборони України, в якому просив:
– визнати протиправною бездіяльність відповідачів, що виявилась у ненарахуванні та невиплаті грошового забезпечення за період з 01 грудня 2014 року по 17 березня 2015 року; 
– визнати протиправною бездіяльність відповідачів, що виявилась у ненарахуванні та невиплаті одноразової грошової допомоги у зв`язку із звільненням з військової служби; 
– зобов`язати відповідачів донарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошове забезпечення за період військової служби з 01 грудня 2014 року по 17 березня 2015 року, у відповідності до Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженої наказом Міністра оборони України від 11 червня 2008 року №  280; 
– зобов`язати відповідачів нарахувати та виплатити одноразову грошову допомогу у зв`язку із звільненням з військової служби у відповідності до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».
2. Вимоги адміністративного позову мотивовано тим, що ненарахування та невиплата грошового забезпечення за період з 01 грудня 2014 року по 17 березня 2015 року у зв`язку зі звільненням з військової служби у відповідності до Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженої наказом Міністра оборони України від 11 червня 2008 року № 280, а також одноразової грошової допомоги у зв`язку зі звільненням з військової служби у відповідності до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» є протиправною бездіяльністю відповідачів.
3. Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 18 серпня 2015 року залучено до участі в розгляді справи, в якості відповідача – ІНФОРМАЦІЯ_2 .
4. Постановою Київського окружного адміністративного суду від 21 вересня 2015 року, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 18 лютого 2016 року, задоволено адміністративний позов.
Визнано протиправною бездіяльність Міністерства оборони України щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 грошового забезпечення за проходження військової служби у період з 01 грудня 2014 року по 17 березня 2015 року.
Визнано протиправною бездіяльність Міністерства оборони України щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги у зв`язку із звільненням з військової служби.
Зобов`язано Міністерство оборони України донарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошове забезпечення за проходження військової служби у період з 01 грудня 2014 року по 17 березня 2015 року.
Зобов`язано Міністерство оборони України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу у зв`язку із звільненням з військової служби.
Стягнуто з Державного бюджету України за рахунок бюджетних асигнувань Міністерства оборони України на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 73,08 грн.
5. Не погоджуючись з рішенням суду апеляційної інстанції, 14 березня 2016 року Міністерство оборони України звернулося до Вищого адміністративного суду України з касаційною скаргою, в якій просить скасувати постанову Київського окружного адміністративного суду від 21 вересня 2015 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 18 лютого 2016 року, та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. 
6. Ухвалами Вищого адміністративного суду України від 31 травня 2016 року, після усунення недоліків касаційної скарги, відкрито касаційне провадження за вказаною касаційною скаргою; відмовлено у зупиненні виконання оскаржуваних судових рішень.
7. 23 червня 2016 року до Вищого адміністративного суду України від ОСОБА_1 надійшли заперечення на касаційну скаргу Міністерства оборони України, в яких позивач просить залишити оскаржувані судові рішення без змін, а касаційну скаргу – без задоволення.
8. Вищим адміністративним судом України справа до розгляду не призначалася.
9. 15 грудня 2017 року розпочав роботу Верховний Суд та набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» від 03 жовтня 2017 року.
10. Відповідно до пп. 4 п. 1 Розділу VII «Перехідні положення» Кодексу адміністративного судочинства України (далі – КАС України), в редакції Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» від 03 жовтня 2017 року № 2147–VIII, який набрав чинності 15 грудня 2017 року, касаційні скарги (подання) на судові рішення в адміністративних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного адміністративного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
11. 29 січня 2018 року касаційну скаргу Міністерства оборони України на постанову Київського окружного адміністративного суду від 21 вересня 2015 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 18 лютого 2016 року у справі № 810/2122/15 передано для розгляду до Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду (склад колегії суддів: Стародуб  О. П. – головуючий суддя, Анцупова Т. О., Кравчук В. М.).
12. На підставі розпорядження заступника керівника апарату Верховного Суду – керівника секретаріату Касаційного адміністративного суду 1876/0/78-19 від 12 листопада 2019 року призначено повторний автоматизований розподіл цієї справи, у зв`язку з обранням до Великої Палати Верховного Суду судді Анцупової Т. О.
13. Згідно протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 12 листопада 2019 року, визначено склад колегії суддів: Стародуб О. П. – головуючий суддя, Кравчук В. М. Єзеров А. А.
14. Ухвалою Верховного Суду від 02 березня 2020 року задоволено заяви суддів Стародуба О. П., Єзерова А. А., Кравчука В. М. про самовідвід.
Передано матеріали касаційної скарги № К/9901/10879/18 до Секретаріату Касаційного адміністративного суду для визначення складу суду в порядку, передбаченому Кодексом адміністративного судочинства України, Положенням про автоматизовану систему документообігу суду та Тимчасовими засадами використання автоматизованої системи документообігу суду та визначення складу суду у Верховному Суді.
15. На підставі розпорядження заступника керівника апарату Верховного Суду – керівника секретаріату Касаційного адміністративного суду № 392/0/78-20 від 04 березня 2020 року призначено повторний автоматизований розподіл цієї справи, у зв`язку з постановленням Верховним Судом 02 березня 2020 року ухвали про відведення суддів Стародуба О. П., Єзерова  А.  А., Кравчука В. М.
16. Згідно протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 05 березня 2020 року, визначено склад колегії суддів: Яковенко М. М. – головуючий суддя, Дашутін І. В., Шишов О. О.
17. Ухвалою Верховного Суду від 23 березня 2020 року справу прийнято до свого провадження, закінчено підготовку даної справи до касаційного розгляду та призначено її касаційний розгляд в порядку письмового провадження.
IІ. ОБСТАВИНИ СПРАВИ
18. Судами попередніх інстанцій встановлено, що ОСОБА_1 з 24 березня 2014 року по 17 березня 2015 року проходив військову службу у Збройних Силах України, що підтверджується військовим квитком НОМЕР_2 .
19. Відповідно до довідки про обставини травми від 17 грудня 2014 року № 757, 17 червня 2014 року під час виконання бойового завдання в населеному пункті Металіст Луганської області, приблизно о 16 годині отримав кульове влучення в шолом, яке призвело до контузії, ЗЧТ та травми шиї.
20. У зв`язку з вищезазначеною травмою неодноразово перебував на обстеженні та лікуванні у медичних закладах, що підтверджується наявними в матеріалах справи документами.
21. За змістом витягу з наказу першого заступника начальника Генерального штабу Збройних Сил України № 270-РС, у грудні 2014 року молодшого сержанта ОСОБА_1 , радіотелеграфіста радіостанції (Р-142Н) взводу зв`язку увільнено від займаної посади та зараховано у розпорядження командувача військ оперативного командування « ІНФОРМАЦІЯ_3 » Сухопутних військ Збройних Сил України. На термін перебування у розпорядженні, залишено утримання на всіх видах забезпечення та у списках особового складу оперативного командування « ІНФОРМАЦІЯ_3 » Сухопутних військ Збройних Сил України.
22. Відповідно до наказу командувача Сухопутних військ Збройних Сил України від 07 березня 2015 року, молодшого сержанта ОСОБА_1 , колишнього механіка радіотелеграфіста радіостанції (Р-142Н) взводу зв`язку 24 окремого штурмового батальйону, який знаходиться в розпорядженні командувача Сухопутних військ Збройних Сил України, звільнено з військової служби у запас за пунктом «б» ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (за станом здоров`я).
23. Згідно з відомостями довідки про безпосередню участь особи в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення і захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України від 17 березня 2015 року молодший сержант ОСОБА_1 у період з 16 червня 2014 року по 17 березня 2015 року безпосередньо брав участь в антитерористичній операції (бойових діях) у Донецькій та Луганській областях.
24. 18 квітня 2015 року позивач направив до Військової частини – польова пошта НОМЕР_1 та Міністерства оборони України лист, в якому просив провести перерахунок (донарахування) грошового забезпечення, що належить йому до виплати у відповідності до вимог законодавства України.
25. Вказаний лист, відповідно до відомостей повідомлень про вручення поштових відправлень отримано адресатами 22 та 21 квітня 2014 року відповідно. Однак, зазначених у заяві позивача дій відповідачами вчинено не було.
26. Вважаючи протиправною бездіяльність відповідачів, а свої права порушеними, позивач звернувся до суду з адміністративним позовом.
IІІ. ОЦІНКА СУДІВ ПЕРШОЇ ТА АПЕЛЯЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЙ
27. Суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, задовольняючи позовні вимоги, виходив з того, що відповідно до Законів України «Про військовий обов`язок і військову службу», «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», Постанови Кабінету Міністрів України від 09 квітня 2014 року № 111, Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженої Наказом Міністерства оборони України від 11 червня 2008 року № 260, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України від 14 липня 2008 року за № 638/15329, Порядку та умов виплати одноразової грошової допомоги у разі звільнення військовослужбовцям, призваним на військову службу за призовом у зв`язку з мобілізацією, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 вересня 2014 року №  460, ОСОБА_1 має право на отримання грошового забезпечення в порядку та розмірах, установлених для осіб офіцерського складу, осіб рядового сержантського та старшинського складу, які проходять військову службу за контрактом, та має право на отримання одноразової грошової допомоги у зв`язку із звільненням військовослужбовця, призваним на військову службу за призовом у зв`язку з мобілізацією. Такі виплати повинні здійснюватися Міністерством оборони України за рахунок коштів Державного бюджету України.
28. Також, суди попередніх інстанцій зазначили, що порушення ОСОБА_1 порядку постановки для отримання та виплати грошового забезпечення та одноразової грошової допомоги не є підставою для відмови позивачу у проведенні зазначених виплат.
IV. ДОВОДИ КАСАЦІЙНОЇ СКАРГИ
29. Скаржник у своїй касаційній скарзі не погоджуються з висновками суду першої та апеляційної інстанцій про задоволення позовних вимог, вважає їх необґрунтованими та такими, що підлягають скасуванню, оскільки судами неправильно застосовано норми матеріального права та порушено норми процесуального права, що призвело до ухвалення незаконних судових рішень у справі.
30. Зокрема скаржник зазначив, що суди попередніх інстанцій, під час ухвалення оскаржуваних судових рішень не врахували, що між Міністерством оборони України та позивачем відсутні правовідносини, пов`язані з предметом позову, оскільки Міністерство не було місцем служби позивача, а також скаржником не видавалося наказів щодо виплат грошового забезпечення. 
31. Крім цього, скаржник у касаційній скарзі здійснює виклад обставин справи та надає їм відповідну оцінку, цитує норми процесуального та матеріального права, а також висловлює свою незгоду із оскаржуваними судовими рішеннями щодо задоволення позовних вимог.
V. ОЦІНКА ВЕРХОВНОГО СУДУ
32. Враховуючи положення п. 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України № 460-ІХ, а також те, що касаційна скарга на судові рішення у цій справі була подана до набрання чинності цим Законом і розгляд їх не закінчено до набрання чинності цим Законом, Верховний Суд розглядає цю справу у порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом. Отже, застосуванню підлягають положення КАС України у редакції, чинній до 08 лютого 2020 року.
33. Верховний Суд, переглянувши оскаржувані судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, на підставі встановлених фактичних обставин справи, перевіривши правильність застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права у спірних правовідносинах, у відповідності до ч. 1 ст. 341 КАС України, виходить з наступного.
34. Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
35. Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни здійснюється Законом України від 25 березня 1992 року № 2232-ХІІ «Про військовий обов`язок і військову службу».
36. Відповідно до ч. 1, 2 ст. Закону № 2232-ХІІ захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України.
Військовий обов`язок установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення та Державної спеціальної служби транспорту (далі – Збройні Сили України та інші військові формування), посади в яких комплектуються військовослужбовцями.
37. Щодо військового обов`язку громадяни України поділяються на такі категорії: допризовники – особи, які підлягають приписці до призовних дільниць; призовники – особи, приписані до призовних дільниць; військовослужбовці – особи, які проходять військову службу; військовозобов`язані – особи, які перебувають у запасі для комплектування Збройних Сил України та інших військових формувань на особливий період, а також для виконання робіт із забезпечення оборони держави; резервісти – особи, які проходять службу у військовому резерві Збройних Сил України, інших військових формувань і призначені для їх комплектування у мирний та воєнний час (частина дев`ята статті 1 Закону).
38. Згідно з ч. 4 ст. 2 Закону № 2232-ХІІ одним з видів військової служби є військова служба за призовом під час мобілізації, на особливий період.
39. Частиною першою статті 39 Закону № 2232-ХІІ закріплено, що призов військовозобов`язаних та резервістів на військову службу під час мобілізації проводиться в порядку, визначеному цим Законом та Законом України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію».
40. Звільнення з військової служби військовослужбовців, призваних під час мобілізації, в особливий період, у разі оголошення демобілізації здійснюється відповідно до підпункту «ґ» частини другої статті 26 цього Закону.
41. Відповідно до статті 40 Закону, гарантії правового і соціального захисту громадян України, які виконують конституційний обов`язок щодо захисту Вітчизни, забезпечуються відповідно до законів України «Про Збройні Сили України», «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», «Про державні гарантії соціального захисту військовослужбовців, які звільняються із служби у зв`язку з реформуванням Збройних Сил України, та членів їхніх сімей» та іншими законами.
42. Закон України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» регулює правові основи мобілізаційної підготовки та мобілізації в Україні, визначає засади організації цієї роботи, повноваження органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, а також обов`язки підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності (далі – підприємства, установи і організації), повноваження і відповідальність посадових осіб та обов`язки громадян щодо здійснення мобілізаційних заходів.
43. Статтею 1 цього Закону встановлено, що наведені нижче терміни вживаються в такому значенні:
мобілізація – комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту – на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано;
особливий період – період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.
44. Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» регулює основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі.
45. Відповідно до статті 1 цього Закону соціальний захист військовослужбовців – діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.
46. Положенням статті 2 Закону закріплено, що ніхто не вправі обмежувати військовослужбовців та членів їх сімей у правах і свободах, визначених законодавством України.
47. Пунктом 1 статті 3 вказаного вище Закону встановлено, що дія цього Закону поширюється на військовослужбовців Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів спеціального призначення (далі – правоохоронних органів), Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, які проходять військову службу на території України, і військовослужбовців зазначених вище військових формувань та правоохоронних органів – громадян України, які виконують військовий обов`язок за межами України, та членів їх сімей.
48. Згідно з пунктом 1 статті 9 даного Закону держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.
Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері праці та соціальної політики, інші центральні органи виконавчої влади відповідно до їх компетенції розробляють та вносять у встановленому порядку пропозиції щодо грошового забезпечення військовослужбовців.
До складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення (пункт 2 статті 9 Закону).
49. Постановою Кабінету Міністрів України від 09 квітня 2014 року № 111 «Про питання грошового забезпечення військовослужбовців, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період» встановлено, що з 18 березня 2014 року військовослужбовцям, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, грошове забезпечення виплачується в порядку та розмірах, установлених для осіб офіцерського складу, осіб рядового сержантського та старшинського складу, які проходять військову службу за контрактом.
50. Відповідно до пункту 1.1 розділу І Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженої наказом Міністерства оборони України від 11 червня 2008 року № 260, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України від 14 липня 2008 року за № 638/15329 (далі – Інструкція), ця Інструкція визначає порядок та умови виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України, ліцеїстам та вихованцям військових оркестрів, а також порядок виплати військовослужбовцям Збройних Сил України одноразової грошової допомоги при звільненні з військової служби.
51. У пункті 1.2 розділу І Інструкції зазначено, що грошове забезпечення військовослужбовців визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання.
До складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.
Розміри посадових окладів, окладів за військовими званнями, додаткових видів грошового забезпечення військовослужбовців установлюються відповідно до чинного законодавства.
52. Підпунктом 1.3.1 розділу І Інструкції встановлено, що грошове забезпечення згідно з цією Інструкцією виплачується військовослужбовцям, які займають посади, передбачені штатами та штатними розписами (далі – штати) у апараті Міністерства оборони України, Генеральному штабі Збройних Сил України, органах військового управління, з`єднаннях, військових частинах, вищих військових навчальних закладах та військових навчальних підрозділах вищих навчальних закладів, установах та організаціях Збройних Сил України (далі – військові частини).
53. Положеннями пункту 1.10 розділу І Інструкції закріплено, що грошове забезпечення, що належить військовослужбовцю і своєчасно не виплачене йому або виплачене в меншому, ніж належало, розмірі, виплачується за весь період, протягом якого військовослужбовець мав право на нього, але не більше ніж за три роки, що передували зверненню за одержанням грошового забезпечення.
Виплата одноразових додаткових видів грошового забезпечення здійснюється, якщо звернення про їх отримання надійшли до закінчення трьох років із дня виникнення права на їх отримання.
54. Відповідно до пункту 1.12 розділу І Інструкції, у разі виникнення спірних питань щодо нарахування належного грошового забезпечення фінансові органи до з`ясування (уточнення) у фінансовому органі вищого рівня порядку виплати здійснюють виплату безспірно належного військовослужбовцю грошового забезпечення.
55. Абзацом першим пункту 9.1 розділу ІХ Інструкції встановлено, що особам офіцерського складу, особам рядового, сержантського і старшинського складу, які проходять військову службу за контрактом, звільненим від посад, які вони займають (у тому числі у зв`язку з переходом військової частини на новий штат, частковою зміною штату), із дня, наступного за днем звільнення від займаних посад (скорочення штатної посади), протягом двох місяців виплачується грошове забезпечення, яке військовослужбовець отримував за штатною посадою на день звільнення з посади (скорочення).
56. Згідно з абзацом шостим пункту 9.1 Інструкції, після закінчення перших двох місяців (та в разі неприйняття відповідних рішень щодо продовження виплати грошового забезпечення) військовослужбовцям виплачуються тільки оклади за військовими званнями.
57. Підпунктами 9.5.1, 9.5.2 та 9.5.4 пункту 9.5 Інструкції закріплено, що під час визначення права на грошове забезпечення в передбачені абзацом першим пункту 9.1 цієї Інструкції строки не зараховуються періоди перебування військовослужбовців а лікуванні в лікарняних закладах, у санаторно-курортних закладах, куди військовослужбовці після перебування на лікуванні в лікарняних закладах направлені згідно з висновком військово-лікарської комісії та у відпустці для лікування у зв`язку з хворобою згідно з висновком військово-лікарської комісії.
58. Частиною 2 статті 15 Закону № 2011-XII закріплено, що військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, які звільняються зі служби за станом здоров`я, виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби.
Виплата військовослужбовцям зазначеної в цьому пункті одноразової грошової допомоги при звільненні їх з військової служби здійснюється Міністерством оборони України, іншими утвореними відповідно до законів України військовими формуваннями та правоохоронними органами за рахунок коштів Державного бюджету України, передбачених на їх утримання.
Військовослужбовцям, які були призвані на військову службу за призовом у зв`язку з мобілізацією, виплата одноразової грошової допомоги, передбаченої цим пунктом, здійснюється за період такої служби з дня їхнього зарахування на службу без урахування періоду попередньої військової служби, на якій вони перебували у мирний час, за винятком тих осіб, які при звільненні з військової служби у мирний час не набули права на отримання такої грошової допомоги. Зазначена допомога виплачується на день демобілізації таких військовослужбовців. Умови та порядок виплати одноразової грошової допомоги військовослужбовцям, призваним на військову службу за призовом у зв`язку з мобілізацією, визначаються Кабінетом Міністрів України.
59. Відповідно до пункту 1 Порядку та умов виплати одноразової грошової допомоги у разі звільнення військовослужбовцям, призваним на військову службу за призовом у зв`язку з мобілізацією, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 вересня 2014 року №  460 (далі – Порядок та умови), військовослужбовцям, які були призвані на військову службу за призовом у зв`язку з мобілізацією та звільняються із служби після прийняття рішення про демобілізацію (крім військовослужбовців строкової військової служби) (далі – військовослужбовці), виплачується одноразова грошова допомога (далі - допомога) в розмірі 4 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний місяць служби, але не менш як 25 відсотків місячного грошового забезпечення.
60. Згідно п. 2 Порядку та умов, військовослужбовцям виплата допомоги здійснюється за період служби за призовом у зв`язку з мобілізацією з дня їх призову на службу без урахування періоду попередньої військової служби, на якій вони перебували у мирний час, за винятком тих осіб, які у разі звільнення з військової служби у мирний час не набули права на отримання грошової допомоги, передбаченої пунктом 2 статті 15 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».
61. Пунктом 4 Порядку та умов встановлено, що допомога виплачується з розрахунку місячного грошового забезпечення (без урахування винагород), на яке має право військовослужбовець на день звільнення.
62. Виплата військовослужбовцям допомоги у разі звільнення з військової служби здійснюється Міноборони, іншими утвореними відповідно до законів військовими формуваннями та правоохоронними органами за рахунок коштів державного бюджету, передбачених на їх утримання (пункт 5 Порядку та умов).
63. Судами попередніх інстанцій встановлено, що ОСОБА_1 проходив військову службу у Збройних Силах України за призовом під час мобілізації, на особливий період з 24 березня 2014 року по 17 березня 2015 року, що підтверджується військовим квитком НОМЕР_2 та довідкою про безпосередню участь особи в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення і захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України від 17 березня 2015 року №  923.
64. Також судами встановлено, що зі змісту грошового атестата ОСОБА_1 та заперечень Міністерства оборони України, а також ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_1 був забезпечений належним грошовим забезпеченням у Полтавському обласному військовому комісаріаті до 30 листопада 2014 року. Починаючи з 01 грудня 2014 року та на день звільнення позивачу грошове забезпечення та одноразова грошова допомога не виплачувались.
65. Отже, колегія суддів погоджується з висновками судів попередніх інстанцій, що у цій справі, враховуючи вимоги Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», Постанови Кабінету Міністрів України від 09 квітня 2014 року № 111, Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженої Наказом Міністерства оборони України від 11 червня 2008 року № 260, Порядку та умов виплати одноразової грошової допомоги у разі звільнення військовослужбовцям, призваним на військову службу за призовом у зв`язку з мобілізацією, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 вересня 2014 року №  460, ОСОБА_1 має право на отримання грошового забезпечення в порядку та розмірах, установлених для осіб офіцерського складу, осіб рядового сержантського та старшинського складу, які проходять військову службу за контрактом, та має право на отримання одноразової грошової допомоги у зв`язку із звільненням військовослужбовця, призваним на військову службу за призовом у зв`язку з мобілізацією. Такі виплати повинні здійснюватися Міністерством оборони України.
66. Також, колегія суддів погоджується з висновками судів попередніх інстанцій, що порушення ОСОБА_1 порядку постановки для отримання та виплати грошового забезпечення та одноразової грошової допомоги не є підставою для відмови позивачу у проведенні зазначених виплат. Крім цього, зобов`язання по виплаті спірних грошового забезпечення та грошової допомоги, у межах розгляду саме цієї справи, має покладатись саме на Міністерство оборони України, оскільки саме через цей орган, державою здійснюється фінансування зазначених видатків, Міністерство оборони України є розпорядником коштів, що спрямовуються на такі цілі. Неузгодженість дій окремих підрозділів, підпорядкованих Міністерству оборони України не знімає обов`язку з останнього щодо виплати грошового забезпечення та одноразової грошової допомоги позивачу.
67. За такого правового врегулювання та обставин справи, Верховний Суд погоджується з висновками судів попередніх інстанцій, не спростованими доводами касаційної скарги, про наявність законних підстав для задоволення позовних вимог.
68. Крім цього, колегія суддів наголошує, що до повноважень Верховного Суду не входить дослідження доказів, встановлення фактичних обставин справи або їх переоцінка, тобто об`єктом перегляду касаційним судом є виключно питання застосування права.
69. Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (рішення у справах «Пономарьов проти України», «Рябих проти Росії», «Нєлюбін проти Росії»), повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію, а сама можливість існування двох точок зору на один предмет не є підставою для нового розгляду. Повноваження вищих судів щодо скасування чи зміни тих судових рішень, які вступили в законну силу та підлягають виконанню, мають використовуватися для виправлення фундаментальних порушень.
70. Європейський суд з прав людини в рішенні у справі «Серявін та інші проти України» зазначив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.
71. Оцінюючи доводи касаційної скарги, колегія суддів зазначає, що ці доводи були ретельно перевірені та проаналізовані судом першої та апеляційної інстанцій під час розгляду та ухвалення оскаржуваних судових рішень, та їм була надана належна правова оцінка, жодних нових аргументів, які б доводили порушення судами попередніх інстанцій норм матеріального або процесуального права, у касаційній скарзі не наведено.
72. Враховуючи наведене, Суд не встановив неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні оскаржуваних судових рішень і погоджується з висновками суду першої та апеляційної інстанцій у справі про задоволення позовних вимог.
73. Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 349 КАС України суд касаційної інстанції за наслідками розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення першої та (або) апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.
74. Відповідно до ч. 1 ст. 350 КАС України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення – без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.
75. Отже, касаційна скарга Міністерства оборони України підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення – залишенню без змін.
76. Відповідно до ст. 139 КАС України, судові витрати розподілу не підлягають.
На підставі викладеного, керуючись статтями 3, 341, 345, 349, 350, 355, 356, 359 КАС України, Суд
ПОСТАНОВИВ: 
Касаційну скаргу Міністерства оборони України залишити без задоволення.
Постанову Київського окружного адміністративного суду від 21 вересня 2015 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 18 лютого 2016 року у справі № 810/2122/15 залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач                                                                                           М. М. Яковенко

Судді                                                                                                              І. В. Дашутін

                                                                                                              О. О. Шишов